Zamislite svet
u kom vidite brojeve i slova u boji
iako su štampani crnom bojom,
u kom muzika ili glasovi pokreću vrtlog
pokretnih oblika u boji,
u kom reči i imena ispunjavaju vaša usta
neobičnim ukusima.
Zatvor ima ukus kao hladna, tvrda slanina,
dok Derek ima ukus kao ušni vosak.
Dobrodošli u sinesteziju,
neurološku pojavu
koja spaja dva ili više čula kod 4% populacije.
Sinesteta možda neće čuti samo moj glas,
već će ga i videti,
osetiti njegov ukus,
ili ga osetiti kao fizički dodir.
Deleći isti koren sa anestezijom,
što znači bez osećaja,
sinestezija znači - udruženi osećaj.
Ako imate jedan njen tip, kao što je obojeni sluh,
imate 50% šansi da imate i drugi,
treći
ili četvrti tip.
Jedna u 90 osoba doživljava grafeme,
pisane elemente jezika,
kao slova,
brojeve
i znakove interpunkcije
kao osenčene bojama.
Neki čak imaju rod ili ličnost.
Za Gejl, 3 je atletski i sportski tip,
9 je sujetna, elitistička devojka.
Suprotno tome, glasovne jedinice jezika
ili foneme,
pokreću sinestetičke ukuse.
Za Džejmsa, fakultet ima ukus kao kobasica,
kao i poruka i slične reči
sa nastavkom -age u engleskom.
Sinestezija je osobina, kao što je posedovanje plavih očiju,
a ne poremećaj,
jer ne postoji ništa što nije u redu.
U stvari, sve dodatne veze
dodeljuju sinestetama superiornu memoriju.
Na primer, devojka naleti na nekoga koga je odavno upoznala.
„Kako beše, imala je zeleno ime.
Slovo „d” je zeleno:
Debra, Darbi, Doroti, Denis.
Da! Zove se Denis!”
Jednom uspostavljeno u detinjstvu,
uparivanje ostaje fiksno za ceo život.
Sinestete nasleđuju biološku sklonost
hiperpovezanosti moždanih neurona,
ali onda moraju biti izloženi kulturološkim artefaktima,
kao što su kalendari,
nazivi za hranu
i abecede.
Zapanjujuća stvar je da promena samo jednog nukleotida
u nečijem DNK nizu menja percepciju.
Na ovaj način, sinestezija obezbeđuje put
ka razumevanju subjektivnih razlika -
kako dvoje ljudi može videti istu stvar na različite načine.
Uzmite za primer Šona, koji voli hranu plavog ukusa,
kao što su mleko, pomorandže i spanać.
Gen pojačava uobičajena povezivanja
između područja za ukus u frontalnom delu mozga
i područja za boju, koje se nalazi nešto dalje u pozadini.
Pretpostavimo da je kod nekog drugog
taj gen uticao na područja nevezana za čula.
Tada biste imali sposobnost da povežete
naizgled nepovezane stvari,
što je definicija metafore -
gledati slično na različito.
Tako nije iznenađujuće da je sinestezija učestalija
kod umetnika koji su veoma dobri u korišćenju metafora,
kao što su romanopisac Vladimir Nabokov,
slikar Dejvid Hokni
i kompozitori Bili Džoel
i Lejdi Gaga.
Ipak, zašto mi ostali nesinestetičari
razumemo metafore kao što su „oštar sir”
ili „slatka osoba”?
Slučaj je takav da su vid,
zvuk i pokret
već ucrtani toliko blizu na mapi
da nas čak i loš trbuhozborac može ubediti
da lutka priča.
Filmovi nas, slično, mogu ubediti
da zvuk dolazi iz usta glumaca,
a ne iz obližnjih zvučnika.
Tako smo iznutra svi sinestete,
spolja nesvesni opažajnih spojnica
koje se dešavaju istovremeno.
Među-saobraćanje u mozgu je pravilo,
ne izuzetak,
a to mi zvuči kao slatki dogovor!