Razmišljajući o počecima
i nastajanju ovoga zbog čega sam danas ovdje
shvatila sam da se sve dogodilo
jer u životu ništa ne planiram.
Ja sam hodajući kaos
koji moj muž Luka pokušava dovesti u red.
Znači to je taj kaos bio,
a ovo je moj muž Luka.
No međutim, postoje trenutci u životu kada je planiranje potrebno,
kao što smo počeli planirati u "Are You Syrious",
inače bismo se raspali.
Postoje trenutci kada
treba reagirati odmah i srcem.
Jer što imate razmišljati kad gladnog čovjeka treba nahraniti,
obući, i dati im informaciju,
i ono što je najvažnije, to je ljubav.
Ono što me pokrenulo
je bilo što je sredinom osmog mjeseca prošle godine
moj tata predložio da bi mogli udomiti Sirijsku obitelj
u neke nekretnine koje nam zjape prazne.
Počela sam se raspitivati, ali nisam dobila odgovor.
Svi su samo pisali tužne statuse i postove,
ali nitko ništa nije poduzeo.
U to vrijeme ruta nije išla preko Hrvatske,
ali meni je to bilo teško gledati.
Rekla sam Luki da moramo nešto napraviti,
da ne možemo samo sjediti i gledati što se događa oko nas.
Stavila sam post na Facebook, da prikupljamo donacije u garaži,
i par dana kasnije naša garaža bila je puna donacija
i počele su se prelijevati u stan.
Ljudi koje nikad prije nismo vidjeli počeli su pristizati
i naši prijatelji provodili su sate ispred garaže
sortirajući i pakirajući tu robu za teren.
Često kažem "mi"
zato jer ovog ničeg ne bi bilo
da nismo bili MI, Luka, ja
i svi divni ljudi koji su se odlučili pokrenuti poput nas.
Posudila sam naš prvi kombi od moje tvrtke,
napunila ga donacijama
i sa svojom dragom prijateljicom Selmom krenula na put.
Prvi susret je bio na Hrvatsko-Mađarskoj granici gdje
smo se susreli sa tisućama ljudi na livadi
bez struje, bez vode,
bez ikakve organizirane službene pomoći
prepuštenih šačici volontera.
Prizor je stvarno bio jeziv.
Pomogli smo koliko smo mogli ali to zapravo nije bilo ništa.
Na povratku smo stali na benzinsku pumpu
i pogledali prema šumi,
i vidjeli kako osmeročlana obitelj sa bebom u naručju,
izbezumljeno trči.
Prišli smo im, pitali kako možemo pomoći.
Rekli su da im je čovjek uzeo 1500 eura
da ih preveze od Szegeda do Budimpešte,
što je otprilike 170 kilometara,
rekao da ide samo na pumpu, da se sakriju u grmlje,
ali se nije vratio.
Logična reakcija je bila da im kažemo da uđu u kombi,
vozimo vas u Budimpeštu,
lovite vlak za Austriju.
Pet minuta nakon kretanja,
zavladala je mrtvačka tišina.
Preplašili smo se da su se oni ugušili.
Ali oni su bili toliko iscrpljeni da su odmah zaspali.
I ta mala predivna bebica, Rahafi, je odmah zaspala.
To je sigurno bilo mojih najdužih 100 kilometara u životu.
Uspjeli smo nekako doći do Budimpešte
i stali smo u jedan hotel jer su se samo htjeli odmoriti
no s vrata su nas izbacili van,
i vikali su da ne žele izbjeglice.
Putem smo sreli još obitelji
koje su sjedile vani i pile čaj
jer im nisu dozvolili da uđu u restoran
da tamo popiju čaj
iako su ga platili kao i mi.
Uspjeli smo nekako doći do Budimpešte, izbjegavajući policiju.
Ovo je šatorska cerada s kojom su se pokrili da ih ne vide.
Došli smo na vlak, ukrcali ih na vlak
i ono što sam shvatila je da možemo još pomoći.
Taj osjećaj jednostavno nisam mogla ignorirati.
Okidač koji je označavao prelazak iz jedne akcije
u pokret koji smo nazvali "Are You Syrious?"
je koncert koji smo
organizirali slučajno
na dan kada je mađarska zatvorila svoje granice.
Nazvao nas je divni Denis Katanec
koji je rekao ja bi pjevao, ima nas još koji bi htjeli pomoći.
I u samo deset dana organiziran je koncert
kojem je Vid Jeraj dao ime.
Svi koji su radili na koncertu:
ljudi koji su primali donacije,
zaštitari, garderobijeri,
tonci, glazbenici, svi su bili volonteri
a neki od njih su i dan danas u "Are You Syrious?".
Shvatili smo da je to preraslo našu garažu
i počeli smo voditi dežurstva za sortiranje i primanje donacija.
Sljedećeg dana nazvala sam Crveni križ i Centar za mirovne studije
i ponudila pomoć,
ali očito me nisu shvaćali ozbiljno.
U tom trenutku sam prvi put rekla da sam ja iz "Are You Syrious?".
Što je to "Are You Syrious?"?
Nesvjesno sam dala ime jednoj akciji,
ideji, organizaciji, pokretu.
Dva dana nakon koncerta
spakirala sam hranu u auto
i otišla u Tovarnik
jer je ruta u tom trenutku krenula preko Hrvatske.
Došla sam do Tovarnika, pozdravila policajce
i u tom trenutku je četiri tisuće ljudi
okruženo policajcima
probilo kordon i počelo trčati prema nama.
Policajac se u tom trenutku okrenuo prema meni i rekao,
"Gospođo, pa oni će vas pojesti, ali budemo vam mi pomogli."
Napravili su krug oko auta,
pomagali mi dijeliti hranu i piće.
Puštali me da donosim još.
I ono što se tamo pokazalo
pokazalo se i u cijelo vrijeme izbjegličke krize u Hrvatskoj:
da su policajci pokazali da nisu samo službena lica
nego da su i ljudi.
U Tovarniku još uvijek nije bilo organizirane pomoći
i postalo mi je jasno da moramo napraviti ozbiljnu akciju.
Opet sam došla Luki i rekla, "Moraš ići na teren!
Tamo treba ozbiljna pomoć a to možeš samo ti."
Opet je stavio post na Facebook, okupio je tim,
i odmah su bili tamo.
Bapska, selo na hrvatsko-srpskoj granici,
ima posebno mjesto u priči "Are You Syrious?".
To je prvo mjesto gdje su se volonteri zadržali
u smjenama od 24 sata, gotovo mjesec dana.
U to vrijeme su izbjeglice koje su prolazile kroz Hrvatsku
prolazile su kroz Bapsku na putu prema službenom kampu u Opatovcu.
Govorimo o pet do sedam tisuća ljudi dnevno
koje su volonteri oblačili, hranili,
tješili i pružali im prijeko potrebne informacije.
Volonteri su spavali na polju, zajedno, u jednom šatoru,
neki nisu spavali uopće.
Radili su 48 satne smjene bez prestanka.
Bapska nas je naučila puno o verziji priča ljudi koji su bježali,
puno o nama samima i onome što je potrebno.
Stekli smo uvjerenje kako možemo sve što i drugi, ako ne i više.
Tu je počelo pridruživanje individualnih volontera iz Hrvatske i inozemstva.
Onda je krenulo dalje -- kampovi i osobito neformalni prijelazi
preko kojih su prelazile stotine tisuća ljudi: Mohovo, Bregana,
Šentilj, Ključ Brdovečki/Rigonce, Dobova, Hamica...
U tom cijelom kaosu se naš 15-godišnji sin spakirao i došao na teren.
Otišao je na hrvatsko-srpsku granicu
s koje se vratio tako bolestan da je završio u bolnici.
Ni to ga nije pokolebalo, i kad se vratio nastavio je noći provoditi na terenu,
iako je ujutro imao školu.
Bilo mi je potpuno normalno usred noći vidjeti muža
sa buntom žilet žice u ruci, a sljedeće jutro idemo na festival
koji smo organizirali da skupimo donacije.
Bili smo dovoljno ludi da dobijemo pristup ničijoj zemlji,
gdje nitko prije nas nije išao.
Ali nakon tjedan dana smo morali otići, no stvari su se poboljšale,
što nam je pokazalo da je ponekad dovoljno biti samo prisutan za promjenu.
Vrijedni AYS volonteri su nakon toga mjesecima
čistili kamp u Dobovi
gdje uvjeti nisi buli dostojni ljudi koji su pristizali
i često bivali odbijeni.
Imali smo patrole, slijedili smo buseve,
jer je država često vodila izbjeglice
na neformalne prijelaze gdje nije bilo nikakve pomoći.
U sred zime su dolazili ljudi u japankama,
djeca bez čarapa ili samo u čarapama,
bebice u benkicama, i još gore od toga.
Naučili smo da se na terenu ništa ne može planirati.
Za dva sata ono što ste planirali više ne vrijedi.
Jer način na terenu mora biti gerilski i on ne podnosi planove
nego traži fleksibilne i snalažljive ljude kojima ništa nije teško.
Koji kad im javiš u pola noći, da treba ići na teren, oni se u sred zime
dižu, oblače,
idu u najbliži dežurni dućan,
kupuju 100 kilograma banana ili što je već potrebno,
i idu na teren.
U životu kad se ovako nečim baviš, shvatiš da što se događa u stvarnosti
nije isto što se događa i u medijima i da su to dvije potpuno različite priče.
Zna li javnost zašto je u početku bilo više muškaraca od žena?
Vjerojatno ne zna.
Zato što su muškarci kretali prvi na tako težak put,
a onda kad bi se izborili za azil,
dovodili bi svoje žene kada bi dobili pravo na to.
Drugi razlog je da u tom kaosu u Siriji nisu vidjeli za koga se zapravo bore,
za koju od svjetskih sila koje su se poigrale sa sudbinama njihove zemlje.
Paralelno sa svim tim terenima
kod mene se događala prava drama.
Luka je bio sve više na terenu,
ja sam bila u kaosu sa troje djece i poslom
koji nisam stigla obavljati.
Hvala mojim partnerima na razumijevanju.
Spavala sam po par sati dnevno, nikad u komadu,
jer nije bilo razlike između dana i noći.
Shvatili smo da samo pristup
360 može biti odgovor na ovu situaciju.
Ne možete na teren ako nemate što za dijeliti
a ne možete dijeliti ako ne znate gdje, kome i što dijeliti.
Ovo su naša skladišta. Mijenjali smo skladišta
i dobili smo ih besplatno. Vozili smo donirane kombije,
kupovali smo samo ono što smo morali.
Dobili smo donaciju tisuću pari cipela
od hrvatskog poduzetnika, koje su više bile šminkerske,
ne nešto što bi nosili u blato, u polje,
ali oni su ih nosili s takvim osmijehom
jer su bile puno bolje od japanki u kojima su došli.
Volontere na terenu sam sigurno užasno živcirala
jer sam ih stalno gnjavila da mi šalju informacije.
Jednom je naša volonterka Vlasta rekla, "Ostavi me na miru.
Nemam ja vremena za to na terenu."
Međutim nisam odustajala od skupljanja i dijeljenja tih informacija,
i stvarali smo cijelo vrijeme networking koji se pokazao jako bitnim.
Luka i ja smo se znali toliko posvađati,
da bi mi govorio, "Što ti sebi umišljaš? Što ti misliš da možeš napraviti?"
"Ne možemo ovako živjeti."
I nakon ona dva mjeseca koja sam spomenula
rekao je, "OK, sad sjedni i govori mi što sve radiš
i ja ću to zapisivati."
Bilo je minimum 26 ljudi u koordinaciji
da bi sve funkcioniralo 24/7.
Ovo su neke od naših grupa koje su od početka i dan danas s nama.
Nikad neću zaboraviti ljude koji su se javili
kad smo pucali i kad sam se borila u sebi, odustati ili ići dalje,
odustati jer ću kolabirati, što se na kraju dogodilo.
Imala sam manji moždani udar, ali dobra sam, kao što vidite.
I htjela bi nabrojat sve te ljude koji su se javili: Asja, Magda,
Milena, Emir, Petar, Zvone,
Jasne, Sanje, Krešo...
Vjerojatno ću nekog zaboraviti, ali oni jako dobro znaju tko su,
jer oni predstavljaju jedno posebno mjesto u priči AYS?.
Ali isto tako i svi volonteri koji su došli kasnije
su razvijali "Are You Syrious?" do ovog gdje smo sada.
Ono moje skupljanje i dijeljenje informacija napokon je dobilo smisao
kad je došla Milka sa ekipom koja je to razvila do savršenstva.
Daily Digest je narastao u sada slavni Are You Syrious Daily News Digest,
jedine dnevne, necenzorirane vijesti vezane za izbjegličku rutu od Sirije do Norveške
koju prenose poznati svjetski mediji kao Washington Post, BBC,
Le Monde i mnogi drugi,
a čitaju ga i izbjeglice i volonteri i svi na ruti,
jer ga smatraju jedinim pouzdanim izvorom informacija.
Osim volontera na terenu, koji rade takozvane seksi poslove,
velika snaga AYS su ljudi koji rade u mračnim skladištima,
koji rade noćne smjene na računalima
skupljajući i dijeleći informacije koje su drugima od koristi.
Zamislite kad dobijete poruku u inbox
da krijumčari drže izbjeglice kao taoce
ili da je čamac sa živim ljudima tone i da trebaju pomoć taj čas.
Koja je to količina stresa prisutna svakodnevno u životima tih ljudi.
Međutim oni ne posustaju, idu dalje.
I svi ti ljudi su spašeni, zamislite koja je to sreća za AYS obitelj.
Koliko god planirali, događale su se nepredvidive situacije.
Kao kada je Luka nakon jedne svađe u kojoj je rekao da ne možemo dalje,
vratio se kući sa Samuelom iz Nigerije
koga nisu pustili preko granice zato što je bio crn.
Samuel i dan danas s nama, više od godinu dana.
Postao je dio naše obitelji, naša djeca ga obožavaju,
Samuel igra nogomet i očajnički želi ostati u Hrvatskoj,
koju je zavolio iz svog naivnog, velikog, dječačkog srca.
Međutim, ova država ne želi Samuela, ali mi se za njega i dalje borimo.
Samuel nije jedini.
Samo u ovom trenutku u Hrvatskoj ima oko 1000 ljudi
koje poput milijuna drugih iz raznih zemalja svijeta
traže međunarodnu zaštitu.
Znate li da je puno ime Are You Syrious
je Zemljani Are You Syrious?
Kao zemljani smo htjeli pokazati ono što vjerujemo i ono za što se borimo,
što je život bez granica i lažnih podjela,
jer svi smo mi samo mali, obični, predivni,
ništavni, veličanstveni ljudi.
Od devetog mjeseca do danas,
AYS volonteri su pomagali u mnogim zemljama na izbjegličkoj ruti.
Stekli su povjerenje iz cijelog svijeta.
Imali smo i donatore i volontere iz cijelog svijeta.
Poslali smo tone pomoći u razne zemlje na izbjegličkoj ruti.
Organizirali smo humanitarne akcije, koncerte, stvorili smo brend.
Podršku nam je dao veliki broj umjetnika koji su organizirali humanitarne događaje
samoinicijativno kako bi nam pomogli.
Obnovili smo granatirani kamp u Siriji
u kojem žive uglavnom žena, djeca i starci
koji nemaju načina da prijeđu granicu.
AYS volonteri pomažu tražiteljima azila i azilantima da se što lakše integriraju.
Izašli smo iz komfort zone i upoznali ljude iz svih krajeva svijeta
različitih zanimanja i sudbina,
ali ono najvažnije iskustvo je biti ujedinjen oko jedne ideje
i kada možete cijeniti i zagrliti nekoga potpuno drugačijeg čovjeka.
Govorili su nam da zanemarujemo djecu, da ne možemo tako živjeti,
ali naša djeca su doživjela ono što ne bi ni za milijun godina
živeći u ovom prilično konzervativnom i zatvorenom društvu.
Svaki volonter je unio nešto svoje u ovu priču.
Sad u organizaciji radi oko 50 volontera.
Za nas je to što radimo čin najvećeg domoljublja
jer predstavljamo našu zemlju kao zemlju dobrih ljudi,
što je i bila prije nego je postala zemlja "velikih ratnika".
Bila je zemlja dobrih ljudi i domaćina koji su pomagali ljudima u nevolji.
Jednom smo dobili poruku da će se njihov narod neće zaboraviti što smo učinili
dok god su živa njihova djeca.
A to što smo učinili i što činimo i što osjećamo dok to činimo,
to znači bit Syrious.
Syrious znači pomagati s voljom i bez straha, svima kojima je to potrebno,
i izbjeglicama u parku, na terenu ili u kampu,
i tražiteljima azila i onima koji to nisu, i svima koji prolaze...
Idemo dalje, idemo dok god više ne buemo potrebni,
a naš glavni cilj je da postanemo nepotrebni i da više ne postojimo.
Kada gledam na sve ovo što sam ispričala,
ne mislim da sam napravila išta spektakularno,
ništa što svatko od nas ne bi mogao napraviti,
samo kad odluči da hoće i ima hrabrosti to napraviti.
Što potvrđuju svi ovi AYS volonteri
koje ovim putem sve grlim, kao i sve volontere, i izbjeglice, i migrante,
ljude bez doma, ljude bez slobode, ljude bez mira.
Zemljani, let's be Syrious.