היי כולם, שמי אליזבת,
ואני עובדת בקומת המסחר
אבל אני עדיין די חדשה בתחום
סיימתי את לימודי בקולג׳ בערך לפני שנה וחצי
ואם להיות כנה,
אני עדיין מתאוששת מתהליך הגיוס
שהייתי צריכה לעבור כדי להגיע לפה
(צחוק)
עכשיו, אני לא יודעת לגביכם,
אבל הדבר הכי מגוחך
שאני עדיין זוכרת לגבי כל התהליך,
היה לשאול סטודנטים חסרי ביטחון, מהי התשוקה הכי גדולה שלהם
כאילו, אתם באמת מצפים ממני, שתהיה לי תשובה לכך?
(צחוק)
ברור שהייתה לי.
ולמען הכנות,
ממש הראתי למגייסים כמה תשוקה הייתה לי
בכך שסיפרתי להם הכל לגבי העניין המוקדם שלי בכלכלה גלובלית
שבאופן נוח, נבע מהשיחות
של הוריי המהגרים שבמקרה הייתי שומעת
לגבי כסף, והערך הלא יציב של הפסו המקסיקני.
הם אהבו סיפור אישי טוב.
אבל אתם יודעים מה?
שיקרתי.
(צחוק)
ולא כיוון שהדברים לא היו נכונים --
כלומר, ההורים שלי אכן דיברו על נושאים כאלו
אבל זה לא באמת הסיבה שבגללה החלטתי להיכנס לתחום הכספים
אני פשוט ממש הייתי צריכה לשלם שכר דירה
(צחוק)
והנה העניין.
הצורך לשלם שכירות ולעשות דברים של מבוגרים
זה לפעמים משהו שאנחנו כמעט אף פעם לא מוכנים להודות בו למעסיקים,
לאחרים, ואפילו לעצמנו
אני יודעת שלא הייתי מספרת למגייסים
שאני כאן בשביל הכסף.
וזה מכיוון שלרוב,
אנחנו רוצים לראות את עצמו כאידיאליסטים
וכאנשים שעושים את מה שהם מאמינים בו
ורודפים אחרי הדברים שהכי מרגשים אותנו.
אבל המציאות היא
שרק למעטים מאיתנו יש את הפריבילגיה לעשות זאת.
עכשיו, אני לא יכולה לדבר בשם כולם,
אבל זה נכון במיוחד לגבי צעירים מקצועיים, בני מהגרים, כמוני.
והסיבה שזה נכון, קשורה לסיפור
שהחברה הטמיעה בנו
בחדשות, בעבודה
ואפילו אותם קולות ביקורת עצמית בראשנו.
אז מה הם אותם נרטבים שאני מתייחסת אליהם?
ובכן, יש שניים שעולים לראש לגבי מהגרים.
הרעיון הראשון הוא של המהגר העובד.
אתם יודעים, אנשים שבאים לארצות הברית בחיפוש אחר עבודה כעובדים,
עובדי שטח, שוטפי כלים.
אתם יודעים, עבודות שנחשבות בעלות שכר נמוך
אבל המהגרים?
זאת הזדמנות טובה.
החדשות בימינו סיבכו את הסוגייה.
אפשר לומר, שזה הפך את יחסיה של אמריקה עם מהגרים למסובכים.
וכמו שמומחה המהגרים, ג׳ורג׳ בורחס היה מנסח את זה,
זה כאילו שאמריקה רצתה עובדים,
אבל אז היא התבלבלה, כשהיא קיבלה אנשים במקום.
(צחוק)
אני מתכוונת, זה טבעי שלאנשים יש שאיפות
לשים גג מעל לראשם, ולחיות חיים נורמלים, נכון?
אז מסיבות ברורות מאליהן,
הנרטיב הזה קצת משגע אותי.
אבל הוא לא היחיד.
הנרטיב השני שאני הולכת לדבר עליו
הוא הרעיון של סופר-מהגר.
באמריקה, אנחנו אוהבים להאדיר סופר-מהגרים
כסמל האידיאלי להצלחה אמריקאית.
אני גדלתי בהערצה לאותם סופר-מהגרים,
כיוון שהקיום שלהם תדלק את החלומות שלי ונתן לי תקווה.
הבעיה עם הנרטיב הזה היא שנראה שהוא גם מטיל צל
על אלו שלא מצליחים
או שלא עושים את זה.
ובמשך שנים, נתפסתי בדרכים
באופן כזה שבו חוגגים סוג אחד של מהגר
תוך כדי שהופכים את השני לרשע.
כלומר, האם ההקרבה של ההורים שלי לא הייתה מספיקה?
האם העובדה שאבא שלי היה צריך לחזור כל יום ממפעל המתכת
מכוסה באבק שוחק,
זה לא היה מספיק?
שלא תבינו לא נכון,
אני הפנמתי את שני הנרטיבים ברמה מסויימת,
ובדרכים רבות,
לראות את הגיבורים שלי מצליחים, דחף אותי לעשות אותו דבר.
אבל שני הנרטיבים האלו פגומים באופן
שבו הם עושים דה-הומניזציה לאנשים שלא מתאימים לתבנית מסויימת
או מצליחים בדרך מסויימת.
וזה ממש השפיע על הדימוי העצמי שלי,
כיוון שהתחלתי לערער על הרעיונות האלו לגבי ההורים שלי
ולגבי עצמי,
והתחלתי לתהות,
האם אני עושה מספיק כדי להגן על המשפחה שלי ועל הקהילה שלי
מאותו חוסר צדק שאנחנו חשים כל יום?
אז למה בחרתי ״להתעלם״
בעודי צופה בטרגדיות מול העיניים שלי?
לקח לי הרבה זמן להשלים עם ההחלטות שלי.
ואני באמת חייבת להודות לאנשים
שמנהלים את קרן המלגות ההיספניות, קה״ה,
שנתנו אישור לתהליך בשלב מוקדם.
והאופן שבו קרן המלגות ההיספניות
ארגון שעוזר לסטודנטים להשיג השכלה גבוהה
דרך חונכות ומלגות --
הדרך שבה הם עזרו להרגיע את החרדה שלי,
הייתה לספר לי סיפור מוכר.
משהו שכולכם בטח שמעתם בעבר.
בדקות הראשונות אחרי עלייה לטיסה.
בשעת חירום,
שימו קודם כל את מסיכת החמצן, לפני שתעזרו למי שמסביבכם.
עכשיו אני מבינה שיש לזה משמעות שונה לאנשים שונים.
אבל מבחינתי המשמעות היא שמהגרים לא יכלו
ולעולם לא יוכלו להשתלב לתוך נרטיב אחד,
כיוון שכולנו נעים בתוך ספקטרום,
מנסים לשרוד.
ולמרות שיש אנשים בשלבים מתקדמים יותר בחיים
ומסיכות החמצן שלהם כבר נמצאות במקומן,
ללא ספק יהיו אחרים
שעדיין נאבקים לשים את שלהם
לפני שהם יכולים לחשוב על לעזור למי שמסביבם.
עכשיו, השיעור הזה ממש הזכיר לי את הבית,
כיוון שהוריי,
רצו שנוכל לנצל הזדמנויות
בדרכים בהן לא יכלנו לעשות בשום מקום אחר --
כלומר היינו באמריקה.
ולכן כילדה, זה גרם לכך שיהיו לי שאיפות רבות
וחלומות מורכבים, לגבי איך שהעתיד שלי יכול להיראות.
אבל הדרכים בהן העולם רואה מהגרים,
משפיעות על יותר מהאופן בו איך הם חיים.
הן גם משפיעות על הדרכים בהן חוקים ומערכות יכולים להשפיע על קהילות,
משפחות ויחידים.
אני יודעת ממקור ראשון,
כיוון שאותם חוקים ומערכות, שברו את המשפחה שלי,
והובילו את ההורים שלי לחזור למקסיקו.
ובגיל 15,
אחי בן ה8 ואני,
מצאנו את עצמנו לבד ובלי ההדרכה,
שההורים שלנו תמיד סיפקו לנו.
למרות שאנחנו אזרחים אמריקאיים,
שנינו הרגשו מובסים
ממי שתמיד חשבנו שהיא ארץ ההזדמנויות.
בשבועות שעברו אחרי שהוריי חזרו למקסיקו,
כשהתברר שהם לא יוכלו לחזור לארצות הברית,
אני הייתי צריכה לצפות באחי בן ה8
שהוצא מבית הספר כדי להיות עם המשפחה שלו.
ובאותה תקופה,
תהיתי אם לחזור חזרה
יתן אישור לקורבן של הוריי.
אז איכשהו שכנעתי את ההורים שלי לאפשר לי להישאר,
מבלי להתחייב להם שאוכל למצוא מקום לגור
או שאני אהיה בסדר.
אבל עד היום הזה, אני לעולם לא אשכח כמה קשה זה היה
הצורך להגיד להתראות.
ואני לעולם לא אשכח כמה קשה זה היה
לצפות באחי הקטן מתפורר בזרועותיהם
בעודי מנופפת לשלום, מהצד השני של שערי הפלדה.
עכשיו, זה יהיה תמים לראות באומץ
כסיבה היחידה לכך שהייתי יכולה לנצל
כל כך הרבה הזדמנויות מאז אותו יום.
אני מתכוונת, הייתי ברת מזל, ואני רוצה שאתם תדעו זאת.
כיוון שמבחינה סטטיסטית,
סטודנטים שהם מחוסרי בית, או שאין להם תנאי מחייה יציבים,
רק לעיתים רחוקות מסיימים בית ספר תיכון.
אבל אני חושבת
שבזכות זה שלהורים שלי היה את האומץ לתת לי ללכת
איכשהו מצאתי את האומץ והכוח
לנצל הזדמנויות
גם כשהרגשתי חוסר ביטחון או חוסר התאמה.
אני לא מכחישה שיש מחיר
ללחיות את החלום האמריקאי.
אתם לא חייבים להיות
מהגרים, או ילדים של מהגרים כדי לדעת זאת.
אבל אני כן יודעת שכיום,
אני חייה משהו דומה למה שהוריי ראו
כחלום האמריקאי שלהם.
כיוון שמיד בסיום לימודי בקולג׳,
הטסתי את אחי הקטן לאמריקה, לגור איתי,
כדי שגם הוא יוכל לרכוש השכלה.
עדיין ידעתי שזה יהיה קשה להטיס את אחי בחזרה.
ידעתי שזה יהיה קשה
לאזן את הדרישות והמקצועיות
שנדרשו ממשרה התחלתית
בעודי אחראית על ילד עם חלומות ושאיפות משל עצמו.
אבל אתם יכולים לדמיין כמה כייף זה להיות בת 24,
בשיא נעוריי, חיה בניו יורק,
עם שותף חרד, בן עשרה, ששונא לעשות כלים.
(צחוק)
הכי גרוע שיש.
(צחוק)
אבל כשראיתי את אחי לומד להגן על עצמו,
וכשראיתי כמה הוא התרגש לגבי השיעורים בבית הספר,
לא פיקפקתי בשום דבר.
כיוון שידעתי שהחיים,
היפים, מוזרים ומרובי זכויות שכיום אני חיה
זו הסיבה האמיתית לכך שהחלטתי לרדוף אחרי קריירה
שתעזור לי ולמשפחתי למצוא יציבות פיננסית.
לא ידעתי את זה אז,
אבל במהלך 8 השנים האלו שחייתי בלי משפחתי,
עטיתי את מסיכת החמצן והתמקדתי בהישרדות.
ובאותן 8 שנים,
הייתי צריכה לצפות בחוסר אונים בכאב
שזה גרם למשפחה שלי להיות בנפרד.
מה שחברות תעופה לא מספרות לכם, זה שכששמים את מסיכת החמצן שלכם קודם כל
בעודכם רואים את מי שמסביבכם נאבקים --
זה מצריך הרבה אומץ.
אבל היכולת להיות בשליטה עצמית
היא לפעמים הדרך היחידה שבה אנחנו יכולים לעזור למי שסובב אותנו.
אני ברת מזל להיות במקום שבו יכלתי לעזור לאחי הקטן
כך שהוא ירגיש בטוח ומוכן
לקחת על עצמו כל מה שהוא יבחר לעשות בהמשך.
אבל גם ידעתי
שכיוון שאני נמצאת במקום הזה של זכות יתר,
הייתה לי גם האחריות
לוודא שהקהילה שלי מוצאת מקומות שבהם יש הדרכה,
גישה ותמיכה.
אני לא יכולה לטעון לדעת, איפה כל אחד ואחת
בדרכם בחיים,
אבל אני יודעת שהעולם שלנו הוא כזה
שפורח כשקולות שונים נשמעים ביחד.
תקוותי היא שתמצאו את האומץ
לשים את מסיכת החמצן כשאתם צריכים,
ושתמצאו את הכח
לעזור לאלו שמסביבכם כשאתם יכולים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)