הטלפון הסלולרי שינה מאד את חיינו,
ובדרכים רבות. הוא שימושי יותר.
אנו יכולים לשוחח כמעט עם כל אדם
וכמעט מכל מקום.
אך ישנן גם דרכים
שבהן הטלפון הסלולרי משפיע על החיים
שאולי אינכם מודעים להן.
מבינים אתם,
למוחנו יש תגובה כימית טבעית
לטלפון הסלולרי.
מדובר בשחרור
של חומר כימי במוח הקרוי "דופאמין".
נכון, אני יודעת שהדופאמין
הוא הכימיקל שיוצר הרגשה טובה.
אבל לא בכך מדובר.
הדופאמין
הוא החומר הכימי שאחראי לחיפושים שלנו.
אנו מחפשים משהו,
ומוצאים אותו,
ואז מקבלים מנת דופאמין.
ואנו מחפשים משהו אחר,
ומקבלים מנת דופאמין נוספת.
זה מה שמוכר
כ"לולאת הדופאמין".
זה אותו דבר שקורה
כשאתם גולשים באינטרנט ועורכים חיפוש,
נניח, למתכון עבור ארוחה,
ואחרי שעה אתם מוצאים עצמכם
במרחק שנות-אור מהמקום ממנו התחלתם.
עכשיו אתם קוראים על טיפוח זני כלבים,
[צחוק]
והארוחה עדיין לא מוכנה.
[צחוק]
הטלפון הסלולרי השפיע מאד על חיינו,
ובמובנים מסוימים אנו שוב נעשים מכורים.
הנה הסיפור שלי.
היה לי טלפון סלולרי מקורי שהיה חלק מהתכנית שלי.
הוא לא היה מהודר, בלי טקסט, בלי מצלמה,
אבל הוא היה שימושי, ואני החזקתי אותו בארנק
והשתמשתי בו לפי הצורך.
אח"כ הגיע ה"אייפון". [צחוק]
עכשיו יש לי מצלמה, אינטרנט, דוא"ל,
וערימה שלמה של יישומונים,
כולם במכשיר נייד אחד.
ואני מצאתי את עצמי,
מפתחת ממש תלות בטלפון הזה.
הייתי לוקחת אותו איתי מחדר לחדר בבית,
אפילו לחצר האחורית,
כשיצאתי לגינה.
אבל התלות שלי החמירה
כשנכנסתי למערכת יחסים עם מסמס אחד,
מצאתי את עצמי
ברכבת-הרים רגשית.
[צחוק]
הייתי מצפה נורא
למסרונים שאקבל ממנו,
וכאשר קיבלתי אותם הייתי צוהלת ומתרגשת,
אבל כשהם לא הגיעו, מצאתי את עצמי ממש בדכאון.
[צחוק]
וזה סיקרן אותי.
התחלתי לבדוק איך אנשים אחרים
משתמשים בטלפון הסלולרי שלהם.
משפחות עם טלפון סלולרי:
הורים משוחחים בטלפון במקום עם ילדיהם,
ילדים עם טלפון סלולרי.
אני נכנסת למסעדות,
ובכל השולחנות, כולם שקועים בטלפון הסלולרי.
[צחוק]
אז החלטתי לערוך מחקר.
מסתבר
שכל דבר בטכנולוגיה הזאת
מעוצב כדי לכבול אותנו אליה,
החל מההתראה שהוא משמיע
ועד כמות הטקסט שאפשר לראות על המסך.
ואנו מתפתים לזה,
כי אנו הופכים למחפשי מידע.
אפילו הטקסט בהודעות חדשותיות.
קבצי שמע, מידע חזותי
וטקסטים שנגללים לרוחב המסך,
ואנו הולכים על זה.
השימוש הנפוץ ביותר בטלפונים הסלולריים
הוא אצל סטודנטים בקולג'.
הם מקבלים כמאה מסרונים ביום,
ובודקים אם הגיעו מסרונים
עוד 60 פעם ביום.
ההתמכרות הכפייתית שלהם
איננה לטלפון הסלולרי,
אלא לדופאמין שהם זוכים לו
בכל פעם שהם מקבלים מסרון.
היזכרו איך אתם מרגישים כשאתם בודקים את ההודעות
ואין לכם מסרונים חדשים,
בהשוואה להרגשתם כשיש.
שמחים, מוערכים, איכשהו חשובים.
כמו כן, הטלפונים הסלולריים
שינו את אופן החשיבה שלנו
ואת אופן התקשורת שלנו עם אנשים.
אנו מעדיפים לתקשר בפיסות טקסט קטנות,
הרבה יותר מאשר בדואר קולי או בדוא"ל.
וטווח המיקוד והקשב שלנו
התקצר.
אנו קופצים מנושא לנושא, מרעיון לרעיון,
וכמעט מעולם לא עושים משהו עד הסוף.
אפילו בעידן "גוגל",
כשכל המידע הזה עומד לרשותנו,
אנו מוכנים לבחור בתגובה הראשונה שהתקבלה,
מאשר לאמת אותה.
ודבר נוסף.
איך אתם מרגישים כשאתם נוסעים ממקום כלשהו,
וקולטים ששכחתם את הטלפון הסלולרי?
[צחוק]
האם אתם מסתובבים וחוזרים לקחת אותו,
ולא משנה כמה אתם מאחרים
למקום אליו אתם נוסעים?
[צחוק]
אז מסתבר
שדווח על עליה בחרדה מהסוג הזה,
ויש מחלה אמיתית
שקשורה לכך.
"נומופוביה".
[צחוק] לא, באמת.
[צחוק]
ר"ת של "בַּעת העדר טלפון נייד".
זו מחלה שנובעת
מן המתח שאנו חשים
כשהטלפון הסלולרי שלנו אינו נמצא איתנו,
או כשאין לנו אות.
אז היום אני רוצה להציע לכם אתגר.
במשך השבועיים הבאים,
הניחו את הטלפון הסלולרי שלכם הרחק ממיקומכם הפיזי,
למשך שעה ביום.
למשך שעה אחת ביום,
הישארו ללא הטלפון הסלולרי.
התמקדו במשהו אחר.
בסביבה שלכם,
באנשים שסביבכם,
או סתם התבוננו
בשמי מקסיקו הכחולים והנהדרים האלה.
שעת אחת ביום ללא דופאמין.
[מחיאות כפיים] הלו! המממ....
[מחיאות כפיים]