În mijlocul anilor 1970, după decenii de tulburări politice,
Grecia părea în sfârșit a fi pe calea către stabilitate.
Odată cu introducerea noii constituții
și a negocierilor pentru integrarea în instituțiile europene,
mulți analiști se așteptau ca politică elenă
să urmărească modelul lumii occidentale.
Apoi în 1981, partidul politic PASOK ajunge la putere.
Liderul său, Andreas Papandreou, a luptat împotriva noii constituții,
și i-a acuzat pe cei de la putere de „trădare națională.”
Opunându-se aderării Greciei la NATO și la Comunitatea Economică Europeană,
Papandreou a promis că va guverna spre binele „oamenilor de rând”
mai presus de toate.
El a declarat, „nu există instituții, doar oamenii există.”
Ascensiunea lui Papandreou la putere nu este o poveste unică.
În multe țări democratice din jurul lumii,
lideri carismatici își denigrează oponenții politici,
discreditează instituții și spun că conduc pentru binele poporului.
Unii critici etichetează această abordare ca autoritară sau fascistă,
și mulți cred că acești lideri se folosesc de emoții
pentru a manipula și a înșela alegătorii.
Indiferent dacă acest gen de politică e etic sau nu, e cu siguranță democratic,
și este cunoscut sub numele de populism.
Termenul populism este cunoscut din timpul Romei Antice
și are rădăcini în cuvântul latin „populus”, care înseamnă „oamenii”
Dar de atunci populism a fost folosit pentru a descrie zeci de mișcări politice,
deseori cu obiective contraintuitive și câteodată contradictorii.
Mișcările populiste s-au revoltat împotriva monarhiilor, monopolurilor,
și împotriva unei mari varietăți de instituții puternice.
E imposibil să acoperim toată istoria acestui termen aici.
În schimb, ne concentrăm pe un tip specific de populism—
cel ce descrie administrarea lui Papandreou
și multe alte guverne din ultimii 70 de ani:
populismul modern.
Dar pentru a înțelege cum definesc politologii acest fenomen
trebuie mai întâi să explorăm de ce apare.
După cel de-al Doilea Război Mondial,
multe țări au vrut să se distanțeze de ideologiile totalitare.
Țările au căutat un nou sistem politic
care prioritiza drepturile individuale și sociale,
care viza consensul politic și care respecta regula legii.
Ca rezultat, majoritatea țărilor vestice a adoptat o formă de guvernare îndelungată
numită democrație liberală.
În acest context, „liberal” nu se referă la niciun partid politic,
ci mai degrabă la un tip de democrație care are trei componente esențiale.
În primul rând, democrațiile liberale acceptă faptul că societatea
este plină de multe diviziuni, deseori transversale ce generează conflicte.
Apoi, trebuie ca multele facțiuni ale societății
să caute o bază comună în acele diferențe.
În cele din urmă, democrațiile liberale se bazează pe guvernarea legii
și pe protecția drepturilor minorităților,
așa cum se specifică în constituții și în statutele legale.
Luate împreună, aceste idealuri propun
că toleranța și instituțiile care ne protejează de intoleranță
sunt piatra de bază a unei societăți democratice funcționale și diverse.
Democrațiile liberale au ajutat la stabilizarea țărilor respective.
Dar ca orice sistem de guvernare, democrațiile nu au rezolvat totul.
Printre alte probleme, un decalaj economic din ce în ce mai mare
a condus la comunități marginalizate
care nu mai aveau încredere
în bogații lor vecini și în liderii politici.
În unele cazuri, corupția politică
a afectat și mai mult încrederea publicului.
Marile suspiciuni și resentimente privind acești politicieni
i-au îndemnat pe cetățeni să caute un altfel de lider
care ar schimba instituțiile înființate
și care ar pune pe primul loc nevoile oamenilor.
În multe feluri, această reacție subliniază democrația în acțiune:
dacă majoritatea populației simte că interesele sale sunt slab reprezentate,
ei pot alege lideri care să schimbe asta folosind sistemele democratice existente.
Dar aici candidații populiști moderni pot afecta democrația.
Populiștii moderni se identifică ca fiind întruchiparea „voinței oamenilor”,
și pun aceste interese
deasupra instituțiilor care protejează drepturile individuale și sociale.
Populiștii moderni spun că aceste instituții
sunt conduse de minorități care își servesc propriile interese,
care vor să controleze vasta majoritate a oamenilor virtuoși obișnuiți.
Ca rezultat, politica nu mai înseamnă dorința de compromis și consens
prin instituții democratice tolerante.
În schimb, acești lideri vor să răstoarne sistemul stricat.
Asta înseamnă că acolo unde democrația liberală respectă instituțiile
cum ar fi sălile de judecată, presa liberă și constituțiile naționale,
populiștii moderni denigrează orice instituție care nu e de acord
cu așa numita „voință comună.”
Partidele populiste moderne au apărut în multe locuri,
dar liderii acestor mișcări sunt extrem de similari.
Sunt adesea persoane carismatice
care se identifică ca întruchiparea „voinței poporului”.
Ei fac promisiuni exorbitante susținătorilor lor,
în timp ce spun că adversarii lor
sunt trădători ce își subminează activ țara.
Indiferent dacă acești politicieni sunt sinceri sau oportuniști manipulatori,
dinamica pe care o dezlănțuiesc
poate fi profund destabilizatoare pentru democrația liberală.
Chiar și când liderii populiști moderni nu duc până la capăt
cele mai extreme promisiuni,
impactul lor asupra discursului politic,
statutului de drept și a încrederii publice
poate depăși perioada în care aceștia sunt la conducere.