A mitjans dels setanta, després de dècades de turbulència política,
semblava que Grècia finalment havia trobat el camí de l'estabilitat.
Amb la introducció d'una nova constitució
i negociacions en marxa per entrar a les institucions europees,
molts analistes preveien que la política grega
seguiria el patró de la major part del món occidental.
Però el 1981 un partit polític anomenat PASOK va arribar al poder.
Andreas Papandreu, el carismàtic líder, va atacar la nova constitució,
i va acusar els dirigents del moment de "traïció a la nació".
S'oposava a l'entrada de Grècia a l'OTAN i a la Comunitat Econòmica Europea,
i prometia governar per a millorar la situació del "poble corrent",
per damunt de tot.
De manera sonada, va declarar: "no hi ha institucions; només el poble".
L'ascens al poder de Papandreu no és una història excepcional.
Arreu del món, en molts països democràtics,
líders carismàtics vilipendien els seus enemics polítics,
menystenen les institucions i s'arroguen la representació del poble.
Hi ha crítics que titllen aquesta actitud d'autoritària o feixista,
i molts afirmen que aquests líders usen les emocions
per manipular i enganyar els votants.
Però tant si aquest estil de política és ètic com si no, és democràtic,
i se l'anomena populisme.
La paraula "populisme" s'ha anat usant des de la Roma antiga,
i prové de la paraula llatina "populus", que vol dir "el poble".
Però des de llavors "populisme" s'ha usat per descriure molts moviments polítics,
sovint amb objectius contra-intuïtius i de vegades contradictoris.
Els moviments populistes s'han rebel·lat contra monarquies, monopolis,
i una gran varietat d'institucions poderoses.
Aquí no es pot cobrir tota la història del terme.
En lloc d'això, ens centrarem en un tipus específic de populisme:
el tipus que descriu l'administració de Papandreu
i altres nombrosos governs en els darrers setanta anys: el populisme modern.
Però per descriure com defineixen aquest fenomen els teòrics polítics
primer cal que explorem contra què reacciona.
Després de la Segona Guerra Mundial
molts països desitjaven fugir de les ideologies totalitàries.
Buscaven un nou sistema polític
que donés prioritat als drets individuals i socials,
que cerqués un consens polític, i respectés l'estat de dret.
Com a conseqüència d'això, la majoria de països occidentals
triaren la tradicional forma de govern anomenada democràcia liberal.
En aquest context, "liberal" no es refereix a un partit polític,
sinó a un tipus de democràcia que té tres components essencials.
Primer, les democràcies liberals accepten que la societat
és plena de moltes divisions, sovint transversals, que creen conflictes.
Segon, exigeix que les nombroses faccions de la societat
busquin una base comú per damunt d'aquestes divisions.
Per acabar, les democràcies liberals es basen en l'estat de dret
i la protecció dels drets de les minories,
tal com s'estableix en les constitucions i estatuts legals.
Presos en conjunt, aquests ideals proposen
que la tolerància i les institucions que ens protegeixen de la intolerància
són el fonament d'una societat democràtica diversa i funcional.
La democràcia liberal va aportar estabilitat als països que la van adoptar.
Però, com qualsevol sistema de govern, no ho van solucionar tot.
Entre altres problemes, les diferències en riquesa creixien constantment
i originaven comunitats marginades
que es malfiaven dels seus veïns rics i dels seus líders polítics.
En alguns casos, la corrupció política deteriorava més la confiança de la gent.
Les sospites i ressentiments creixents envers aquests polítics,
empenyien els ciutadans a buscar un nou tipus de líder
que qüestionés les institucions implantades
i posés en primer lloc les necessitats de la gent.
En molts aspectes, aquesta reacció mostra la democràcia en acció:
si la majoria de la població sent que els seus interessos no estan atesos,
poden elegir líders que ho canviïn usant els sistemes democràtics existents.
Però aquí és on els candidats populistes actuals poden subvertir la democràcia.
Els populistes moderns es defineixen com si encarnessin "la voluntat popular".
i situessin aquells interessos
per damunt de les institucions que emparen els drets individuals i socials.
Els populistes moderns al·leguen que aquestes institucions
estan dirigides per una minoria egoista
que desitja controlar la immensa majoria de la gent corrent i de bona fe.
El resultat és que en política ja no volen buscar compromís i consens
per mitjà d'institucions democràtiques i tolerants.
En canvi, aquests líders volen destruir el que consideren un sistema espatllat.
Això implica que mentre que la democràcia liberal respecta
institucions com els jutjats, la premsa lliure i les constitucions,
els populistes moderns menyspreen qualsevol institució que discrepi
d'allò que anomenen "la voluntat popular".
Han sorgit partits populistes moderns a molts països,
però és curiós com s'assemblen els líders d'aquests moviments.
Sovint són individus carismàtics
que afirmen ser l'encarnació de "la voluntat popular".
Fan promeses exorbitants als seus seguidors,
mentre que acusen els seus contraris de ser traïdors que soscaven el país.
Però aquests polítics, tant si són sincers com si són oportunistes i manipuladors,
desencadenen una dinàmica
que pot desestabilitzar profundament la democràcia liberal.
Fins i tot allà on els líders populistes no arriben a complir
les seves promeses més extremes,
el seu impacte en el discurs polític, l'estat de dret i la confiança pública
pot fer-se notar més enllà del temps del seu mandat.