När jag hörde gallret
slå igen bakom mig,
förstod jag vad som hände.
Jag kände mig förvirrad.
Jag kände mig förrådd.
Jag kände mig överväldigad.
Jag kände mig tystad.
Vad hade precis hänt?
Hur kunde de skicka mig hit?
Jag hör inte hemma här.
Hur kunde de begå ett så stort misstag
utan att deras agerande gav några konsekvenser?
Jag ser en stor grupp kvinnor
i trasiga fångkläder,
omringade av höga murar och grindar,
inneslutna av taggtråd,
en hemsk stank slår emot mig,
och jag frågar mig själv,
hur kunde jag gå från att vara anställd
i den respekterade bankvärlden,
efter att ha jobbat så hårt i skolan,
till att nu vara inlåst
på den största kriminalvårdsanstalten
för kvinnor i Kenya?
Min första natt
vid Langata Women Maximum Security Prison
blev den svåraste.
I januari 2009 fick jag veta
att jag hanterat olagliga transaktioner
på banken där jag arbetade.
Jag var chockad, rädd och vettskrämd.
Jag skulle förlora en karriär som jag älskade passionerat.
Det var ändå inte det värsta.
Det blev värre än jag någonsin kunde föreställa mig.
Jag blev arresterad,
falskt anklagad
och åtalad.
Det mest absurda var då polisen som grep mig
sa att jag skulle betala honom 10 000 amerikanska dollar
för att slippa undan åtal.
Jag vägrade.
Efter två och ett halvt år,
med upprepade domstolsförhandlingar,
där jag slagits för att bevisa min oskuld -
det rapporterades i media,
i tidningar, TV och radio -
kom de till mig igen.
Den här gången sa de,
"Om du ger oss 50 000 dollar
kommer du att frias av domstolen,"
oavsett det faktum att det inte fanns några bevis alls
att jag gjort någonting
av vad jag anklagades för.
Jag minns allt som hände
då jag fälldes
för sex år sedan
som det skulle varit igår.
Domarens hårda och kalla blick
då hon avkunnade domen,
en kall torsdagsmorgon,
för ett brott jag inte begått.
Jag minns hur jag höll
min vackra tre månader gamla dotter
som jag nyligen döpt till Oma,
som betyder "sanning och rättvisa," på min dialekt,
då det var allt jag önskade mig
under hela processen.
Jag hade klätt henne i sin lila favoritklänning,
och nu skulle hon följa med mig
när jag avtjänade ett ettårigt fängelsestraff
bakom galler.
Vakterna verkade inte se det trauma
detta innebar för mig.
Min stolthet och mitt människovärde försvann
i och med att jag skrevs in på fängelset.
Jag genomsöktes efter smuggelgods,
jag fick byta från mina egna kläder
till fångkläder,
tvingades sitta på huk,
en ställning jag snart lärde mig
vara rutin
efter otaliga genomsökningar,
räkningar,
som då låg framför mig.
En kvinna sa till mig,
"Du kommer att vänja dig.
Du kommer att passa in."
Ingen kallade mig längre för Teresa Njoroge.
Min nya identitet blev nummer 415/11,
jag lärde mig snart att det var så för alla kvinnorna
som jag delade utrymme med.
Visst anpassade jag mig till livet i fängelse:
fängelsematen,
fängelsespråket,
livet i fängelset.
Ett fängelse är ingen sagovärld.
Det jag till en början inte förstod
var att de kvinnor och barn
som jag delade fängelselivet med,
var kvinnor som fängslats
för brott i ett korrupt system,
som kräver en syndabock,
så att den person som är skyldig
kan undkomma,
ett trasigt system som rutinmässigt utsätter de mest utsatta,
de fattigaste,
de som inte kan betala borgen
eller mutor.
Så fortsatte det.
Jag lyssnade till berättelse efter berättelse
från de uppåt 700 kvinnor
under mitt år i fängelse.
Jag förstod att brott
inte var anledningen till att kvinnorna befann sig i fängelse,
för de flesta
var det långt ifrån det.
Det startar med skolsystemet,
som inte alla får del av;
brist på ekonomiska förutsättningar
som driver kvinnor att begå brott för sin överlevnad;
sjukvårdssystemet,
det social skyddsnätet,
rättssystemet.
Dessa kvinnor
kom främst från fattiga förhållanden,
som fallit genom samhällets skyddsnät,
i ett system som rämnat.
Fängelset är botten av detta system,
punkt.
När jag avtjänat mitt ettåriga fängelsestraff
vid Langata Women Maximum Prison,
brann en övertygelse i mig
att bli en del av lösningen
för att motverka den orättvisa
jag bevittnat
genom de flickor och kvinnor
som blivit dömda
till ett liv in och ut ur fängelse
på grund av fattigdom.
Efter min frigivning
startade jag Clean Start.
Clean Start är ett socialt projekt
som arbetar för att ge flickor och kvinnor
en andra chans.
Vi arbetar med att bygga broar.
Vi arbetar i fängelser, utbildar,
ger dem färdigheter, verktyg och stöd
för att förändra deras tankemönster,
egenskaper och attityder.
Vi skapar samarbeten mellan fängelset
och företagssektorn -
enskilda, organisationer
som blir Clean Start partners
för att möjliggöra anställning,
ett boende,
sysselsättning, yrkesutbildning,
för dessa kvinnor, flickor,
pojkar och män,
då de ska återanpassas till samhället.
Jag trodde aldrig
att jag en dag skulle
få återge alla berättelser
om de orättvisor som är så vanliga
inom rättsväsendet,
men nu står jag här.
Varje gång jag besöker ett fängelse,
så känns det lite som hemma,
men det är ett skrämmande arbete
att kämpa för att uppnå vår vision
som håller mig vaken om nätterna,
när jag håller kontakten med Louisiana,
vilket kallas för världens fängelsehuvudstad.
Alla berättelser jag bär med mig
från hundratals kvinnor
som jag mött vid mina besök i fängelser,
och som nu omfamnar sin andra chans,
och de som fortfarande befinner sig på bron till sin livsresa.
Jag förkroppsligar ett citat
från den stora Maya Angelou.
"Inom mig bär jag
10 000 röster."
(Applåder)
Min historia är min,
men föreställ dig
de miljontals människor
i fängelse idag,
som längtar efter frihet.
Tre år efter mitt fängelsestraff
och två år efter min frigivning,
blev jag frikänd
av domstolen.
(Applåder)
Vid samma tid,
födde jag min älskade son,
som jag döpte till Uhuru,
som betyder "frihet" på min dialekt.
(Applåder)
För nu hade jag äntligen fått den frihet
som jag längtat efter så länge.
Inom mig bär jag
10 000 röster,
som trots hård kamp finner hopp
då tusentals kämpar tillsammans
för att förändra och reformera det straffrättsliga systemet,
stärkta av att vi tillsammans arbetar
med något viktigt och meningsfullt.
Låt oss fortsätta arbetet
utan att be om ursäkt.
Tack!
(Applåder)