Amikor hallottam,
hogy a rácsok durván összecsapódnak,
tudtam, hogy ez a valóság.
Zavarban vagyok.
Elárulva érzem magam.
Lesújtva érzem magam.
Elhallgattatva érzem magam.
Mi történt velem?
Hogyan tudtak idejuttatni?
Nem tartozom ide.
Hogyan tudtak elkövetni ekkora hibát anélkül,
hogy a tetteiknek bármilyen következménye lenne?
Nők hatalmas csoportját látom
szakadt egyenruhában,
körülvéve óriási falakkal és kapukkal,
melyeket szögesdrót kerítés zár le.
Undorító szag üti meg orromat,
és megkérdezem magamtól:
hogyan jutottam
egy megbecsült banki állásból,
amelyért olyan kitartóan küzdöttem az iskolában
oda, hogy most be lettem zárva
a legnagyobb börtönbe,
amit nőknek tartanak fent Kenyában?
Az első éjszakám
a Langata Szigorított Női Fegyházban
volt a legkeményebb.
2009 januárjában közölték,
hogy tudtomon kívül közreműködtem egy sikkasztásos ügyletben
annál a banknál, ahol dolgoztam.
Döbbent, ijedt és rémült voltam.
Elbuktam egy karriert, amit szenvedélyesen szerettem.
Viszont nem ez volt a legrosszabb.
A dolgok sokkal rosszabbra fordultak, mint azt valaha képzeltem volna.
Letartóztattak,
rosszhiszeműen megvádoltak
és elítéltek.
Az egészben a leginkább abszurd a letartóztató tiszt viselkedése volt,
aki 10 000 amerikai dollárt kért tőlem
azért cserébe, hogy ejtsék a vádat.
Visszautasítottam.
Két és fél év telt el,
bíróságról bíróságra járva,
hogy bebizonyítsam az ártatlanságom.
A médiában mindenhol szerepelt a történetem:
újságokban, tévében, rádióban.
Hamarosan újra megkerestek.
Ezúttal azt mondták nekem,
hogy ha fizetek 50 000 amerikai dollárt,
nekem kedvező ítélet születik a bíróságon.
Nem számított, hogy egyáltalán nem volt bizonyíték arra,
hogy bármi bűnt követtem volna el
az ellenem felhozott vádakban.
Pontosan úgy emlékszem
az elítélésem körülményeire
hat évvel ezelőttről,
mintha csak tegnap történt volna.
A bírónő hűvös, zord arcára,
ahogyan kimondta az ítéletem
egy hideg csütörtök reggelen
olyan bűnért, amelyet nem követtem el.
Emlékszem, kezemben tartottam
gyönyörű három hónapos kislányom,
akit Omának neveztem el,
amely az én nyelvemen igazságot és igazságszolgáltatást jelent,
mivel erre vágytam igazán
ezekben az időkben.
Felöltöztettem őt kedvenc lila ruhájába,
és ott is volt velem, készen, hogy elkísérjen
ennek az egyéves ítéletnek a letöltésére
a rácsok mögé.
Az őröket láthatóan nem hatotta meg a trauma,
melyet az események okoztak nekem.
Méltóságom s emberi mivoltom szertefoszlott
a börtön beléptetési procedúrája során.
Ez abból állt, hogy átkutattak becsempészett holmik után,
rendes ruhámból
börtön-egyenruhába öltöztettek át,
és kényszerítettek, hogy guggoljak le.
E testhelyzetről hamarosan megtudtam,
hogy szokványos eljárás
a sok ezernyi motozás
s létszámellenőrzés során,
melyek előttem álltak még.
A nők azt mondták:
"Hozzászoksz majd ehhez a helyhez."
"Megtalálod itt a helyed hamarosan."
Megszűntem létezni, mint Teresa Njoroge.
Az új nevem a 415/11-es szám lett,
és hamarosan megtudtam, hogy ugyanez történt a többi nővel is,
akikkel egy helyen voltam.
Alkalmazkodnom kellett a benti élethez:
a börtönkoszthoz,
a börtönnyelvhez,
és a börtönélethez.
A börtön semmi esetre sem leányálom.
Amire viszont nem számítottam,
az a többi nő és gyermek jelenléte volt,
akikkel közös cellában töltöttem a büntetésem.
Nők, akiket a rendszer bűnei miatt
börtönöztek be,
és a korrupció miatt, amelynek szüksége van egy bukottra,
egy bűnbakra,
hogy aztán a valódi felelős
megússza.
Egy romlott rendszer, amelynek gyakorlata az elesettek,
a legszegényebbek rágalmazása,
akik nem tudják kifizetni sem az óvadékot,
sem a kenőpénzt.
És így ment tovább és tovább.
Ahogy hallgattam egyik történetet a másik után,
összesen közel 700 nőtől
az egy év börtön alatt,
hamar rájöttem, hogy nem bűnelkövetés
juttatta e nőket börtönbe.
A többségük számára
messze nem ez a gond.
Az egész az oktatási rendszerrel kezdődik,
amelyből nem egyenlő mennyiségben és minőségben részesülnek az emberek.
Folytatódik a megélhetési lehetőségek hiányával,
ami e nőket csip-csup megélhetési bűncselekmények elkövetésére indítja.
További probléma az egészségügyi rendszer,
a társadalmi igazságosság rendszere,
és a büntetőjogi rendszer.
Ha bárki ezek közül a nők közül,
akik többnyire szegény sorból származtak,
elindul lefelé a lejtőn,
amelynek fő oka a romlott rendszer,
akkor a lejtő vége a börtön.
És kész.
Mire letöltöttem egyéves büntetésemet
a Langata Szigorított Női Fegyházban,
égett bennem a vágy,
hogy a változás részese lehessek,
és helyrehozhassam az igazságtalanságokat,
amelyeknek a szemtanúja voltam,
ahogy nőkkel és lányokkal történnek,
akik forgóajtóba szorultak
börtön és szabadság között,
a szegénységük miatt.
Szabadlábra helyezésem után
elindítottam a Clean Startot.
Ez egy szociális vállalkozás,
melynek célja, hogy e nőknek és lányoknak
újabb esélyt adjon.
A mi munkánk a hídépítés számukra.
A börtönökben kiképezzük őket,
fejlesztjük készségeiket, adunk nekik eszközöket és támogatást,
lehetővé téve számukra, hogy megváltoztassák gondolkodásukat,
viselkedésüket és hozzáállásukat.
Hidakat építünk börtönök
és vállalatok között is,
egyének és szervezetek segítségével,
akik összefognak a Clean Starttal,
hogy foglalkoztatást ajánlhassunk,
szállást, amit otthonnak nevezhetnek,
állásokat és szakképzéseket
ezeknek a nőknek, lányoknak,
fiúknak és férfiaknak,
hogy vissza tudjanak illeszkedni a társadalomba.
Soha nem gondoltam volna,
hogy egy napon
történeteket fogok mesélni
a büntetőjogi rendszerben
olyan gyakori igazságtalanságokról.
Viszont most itt vagyok.
Minden alkalommal, amikor visszamegyek a börtönbe,
egy kicsit otthon érzem magam.
De a nyomasztó munka,
és az álmom elérése
nem hagy nyugodni éjjelente,
és összeköt sok mérföldön keresztül Louisianával,
melyet a világ legnagyobb börtönközpontjának tartanak.
Magammal hordozom
a nők százainak történeteit,
akikkel a börtönökben találkoztam,
és akik közül néhányan ma már élnek az újabb esélyükkel,
mások viszont még mindig életútjuknak azon a fontos hídján járnak.
Én testesítem meg,
amit a nagy Maya Angelou mondott:
"Egyként jövök,
de tízezerként állok elétek."
(Taps)
Bár az én történetem egyedüli,
de képzeljék el velem együtt
emberek millióit
a börtönökben napjainkban,
szabadságra vágyakozva.
Három évvel az elítélésem,
és kettővel a szabadlábra helyezésem után,
a fellebviteli bíróság felmentett
minden vád alól.
(Taps)
Ezidőtájt
megáldattam a fiammal,
akit Uhurunak neveztem el,
ez a nyelvemen azt jelenti: "szabadság".
(Taps)
Mivel végre megkaptam a szabadságot,
melyre annyira vágytam.
Egyként jövök,
de tízezerként állok elétek,
megerősödve a rendíthetetlen reménytől,
hogy több ezren közülünk összefogtak
a büntetőjogi rendszer átalakítására és megreformálására.
Ösztökél a tudat, hogy úgy végezzük a munkánkat,
ahogy azt elvárhatják tőlünk.
És hadd folytassuk ezt a munkát
mentegetőzés nélkül.
Köszönöm.
(Taps)