Kada sam čula kako su rešetke
glasno zalupile,
znala sam da se to stvarno događa.
Osjećala sam se zbunjeno.
Osjećala sam se izdano.
Preplavile su me emocije.
Osjećala sam se ušutkano.
Što se upravo dogodilo?
Kako su me mogli poslati ovamo?
Ne pripadam ovdje.
Kako su mogli napraviti tako veliku pogrješku,
bez ikakvih posljedica za njihova djela?
Vidim velike grupe žena
u otrcanim odorama
okružene visokim zidovima i vratima,
ograđene željeznim bodljikavim žicama
i preplavi me užasan smrad
i zapitam se
kako sam došla
od posla u uglednom bankarskom sektoru za financije,
uporno se trudeći u školi,
do toga da me sada zatvore
u najveću kazneno-popravnu ustanovu
za žene u Keniji?
Moja prva noć
u najstrožem ženskom zatvoru Langata
bila je najteža.
U siječnju 2009.,
obavijestili su me da sam nesvjesno obradila lažnu transakciju
u banci u kojoj sam radila.
Bila sam šokirana, uplašena i užasnuta.
Izgubila bih karijeru koju sam jako voljela.
Ali to nije bilo najgore.
Dogodilo se nešto puno gore nego što sam mogla zamisliti.
Uhitili su me,
zlonamjerno okrivili
i optužili.
Apsurdnost svega bila je kada me službenik za uhićenje
pitao da mu platim 10,000 američkih dolara
i slučaj će nestati.
Odbila sam.
Nakon dvije i pol godine,
bila sam na brojnim sudskim postupcima
boreći se da dokažem svoju nevinost.
Bilo je posvuda u medijima,
u novinama, na televiziji, na radiju.
Opet su me potražili.
Ovoga puta, rekli su mi:
"Ako nam platiš 50,000 američkih dolara,
presudit ćemo u tvoju korist",
bez obzira na činjenicu što nisu postojali nikakvi dokazi
da sam počinila prijestup
za koji su me optužili.
Sjećam se
donošenja moje presude
otprije šest godina
kao da je bilo jučer.
Hladno, čvrsto lice sutkinje
dok je izgovarala moju presudu
u hladno jutro jednog četvrtka
za zločin koji nisam počinila.
Sjećam se da sam držala
svoju lijepu tromjesečnu kći
koju sam upravo nazvala Oma,
što u mojem jeziku znači "istina i pravda",
jer sam za time toliko čeznula
cijelo to vrijeme.
Obučena u njezinu najdražu ljubičastu haljinu,
bila je tamo, spremna me ispratiti
kako bih odslužila jednogodišnju kaznu
iza rešetki.
Čuvari očito nisu marili za traumu
koju mi je izazvalo to iskustvo.
Moja dostojanstvenost i humanost nestali su
u procesu prijema.
Pretraživali su me radi krijumčarenja,
presvukli me iz uobičajene odjeće
u zatvorsku odoru,
prisilili me čučati na podu,
u položaju za koji sam ubrzo shvatila
da će postati rutina
za tisuće pregledavanja,
prebrojavanja,
koja su me čekala.
Žene su mi rekle:
"Prilagodit ćeš se ovome mjestu.
Uklopit ćeš se."
Više mi se nisu obraćali imenom Teresa Njoroge.
Broj 415/11 bio je moj novi identitet
i uskoro sam shvatila da su se jednako odnosili i prema drugim ženama
s kojima sam dijelila prostor.
I prilagodila sam se životu zatvora:
zatvorskoj hrani,
zatvorskom jeziku,
zatvoreničkom životu.
Zatvor zasigurno nije svijet iz bajki.
Ono što nisam očekivala
bile su žene i djeca
s kojima sam služila kaznu i dijelila prostor,
žene koje su zatvorene
zbog kriminala u sustavu,
zbog korupcije koja zahtjeva dežurnog krivca,
žrtveno janje,
tako da osoba koja je odgovorna
bude na slobodi,
iskvareni sustav koji rutinski zlostavlja ranjive,
najsiromašnije među nama,
ljude koji ne mogu platiti jamčevinu
ili mito.
I tako smo nastavili.
Slušajući priču za pričom
od otprilike 700 žena
tijekom te godine u zatvoru,
uskoro sam shvatila da zločin
nije to što je dovelo te žene u zatvor,
za većinu njih,
bilo je to nešto sasvim drugo.
Započelo je s obrazovnim sustavom,
čija ponuda i kvaliteta nije jednaka za sve;
nedostatne ekonomske prilike
koje tjeraju te žene na sitne zločine za preživljavanje;
zdravstveni sustav,
sustav socijalne pravde,
sustav kaznenog pravosuđa.
Ako jedna od tih žena,
koje dolaze većinom iz siromašnih sredina,
padne kroz pukotine
već iskvarenog sustava,
pada na dno ponora - u zatvor,
točka.
Do trenutka kada sam odslužila jednogodišnju kaznu
u najstrožem ženskom zatvoru Langata,
imala sam goruću želju
biti dio transformacije
za rješavanje nepravdi
kojima sam svjedočila
o ženama i djevojkama
koje su zaglavile
u životu po zatvorima
zbog siromaštva.
Nakon mog otpuštanja,
pokrenula sam Clean Start.
Clean Start je društveno poduzeće
koje želi pružiti tim ženama i djevojkama
drugu priliku.
Naš je posao povezivati ih.
Idemo u zatvore, obučavamo ih,
dajemo im vještine, pomagala i podršku
kako bismo im omogućili promjenu načina u razmišljanju,
ponašanju i stavovima.
Gradimo prijelaze u zatvore
iz korporativnog sektora:
pojedinci, organizacije
koje će biti partneri poduzeću Clean Start
kako bi nam omogućili da pružimo zaposlenja,
mjesta za život,
poslove, profesionalno osposobljavanje
za te žene, djevojke,
dječake i muškarce,
po povratku u društvo.
Nikada nisam mislila
da ću jednoga dana
pričati te priče
o nepravdama koje su uobičajene
unutar sustava kaznenog pravosuđa,
ali evo me sada.
Svaki put kada sam u zatvoru,
pomalo se osjećam kao kod kuće,
ali težak je posao
postići viziju
koja me drži budnom noćima,
spajajući udaljenosti do Louisiane,
koju smatramo svjetskom prijestolnicom kaznenog sustava,
noseći sa sobom priče
stotina žena
koje sam upoznala u zatvorima,
od kojih su neke sada prigrlile njihove druge prilike
i ostale koje su sada na prijelazu životnih puteva.
Utjelovljujem izjavu
velike Maye Angelou.
"Dolazim sama,
ali stojim za 10 000".
(Pljesak)
Moja je priča osobna,
ali zamislite sa mnom
milijune ljudi
koji su danas u zatvorima,
žudeći za slobodom.
Tri godine nakon moje osude
i dvije godine nakon otpuštanja,
žalbeni sud odbacio je optužbe
za bilo kakav prijestup.
(Pljesak)
Otprilike u isto vrijeme,
blagoslovljena sam sinom,
kojeg sam nazvala Uhuru,
što u mojem jeziku znači "sloboda".
(Pljesak)
Napokon sam dobila slobodu
za kojom sam toliko čeznula.
Dolazim sama,
ali stojim za 10 000,
ohrabrena ogromnom nadom
jer se tisuće nas ujedinilo
kako bi reformirali i transformirali sustav kaznenog pravosuđa,
ohrabrena jer radimo svoje poslove
onako kako se to očekuje od nas.
I nastavit ćemo raditi
bez isprike.
Hvala.
(Pljesak)