Mistä olet kotoisin?
Yksinkertainen kysymys,
mutta tänä päivänä yksinkertainen kysymys
saa entistä monimutkaisempia vastauksia.
Minulta kysytään aina mistä olen kotoisin,
ja minun oletetaan vastaavan olevani Intiasta,
ja kysyjä on aivan oikeassa sikäli, että 100 prosenttia
syntyperästäni on Intiasta.
Paitsi etten ole asunut Intiassa päivääkään.
En osaa puhua sanaakaan
Intian yli 22 000 murteesta.
En siis usko olevani oikeutettu
kutsumaan itseäni intialaiseksi.
Jos se taas
tarkoittaa sitä, missä synnyin, kasvoin ja kävin koulua,
olen kotoisin siitä pienestä hauskasta maasta,
jota kutsutaan Englanniksi.
Paitsi että muutin pois Englannista
heti perusopintojeni jälkeen,
ja koko lapsuuteni ja nuoruuteni
olin ollut luokkani ainut lapsi,
joka ei näyttänyt lainkaan koulukirjojemme
klassisilta englantilaisilta sankareilta.
Jos taas "Mistä olet kotoisin?"
tarkoittaa sitä, minne maksan veroni,
missä käyn lääkärissä,
olen varmasti kotoisin USA:sta.
Olen ollut jo 48 vuoden ajan,
siitä lähtien, kun olin pieni lapsi.
Paitsi että monien vuosien ajan
minun täytyi kuljettaa mukanani
hassua vaaleanpunaista korttia,
joka leimaa minut pysyväksi muukalaiseksi.
Oikeastaan tunnen itseni sitä enemmän muukalaiseksi mitä kauemmin asun siellä.
(Naurua)
Ja jos "Mistä olet kotoisin?"
tarkoittaa paikkaa, joka on minulle läheisin,
jossa koetan viettää mahdollisimman paljon ajastani.
Silloin olen japanilainen,
koska olen asunut Japanissa mahdollisimman paljon
viimeisten 25 vuoden aikana.
Paitsi että kaikki nuo vuodet olen ollut siellä turistiviisumilla,
ja melko varmasti moni japanilainen
ei koe minun kuuluvan heikäläisiin.
Kerron tämän kaiken korostaakseni sitä,
kuinka vanhanaikainen ja perinteinen
minun taustani on.
Hong Kongissa, Sydneyssä tai Vancouverissa
tapaamistani nuorista useimmat
ovat paljon minua kansainvälisempiä ja monikulttuurisempia.
Heillä on yksi koti vanhempiensa luona,
toinen kumppaneidensa kanssa.
Kolmas koti siellä, missä sattuvat olemaan,
ja neljäs siellä, missä toivoisivat olevansa,
ja monia muita lisäksi.
He tulevat viettämään koko elämänsä keräämällä osia
monista eri paikoista ja kokoamalla niistä
ihanan lasimaalauksen.
Koti on heille kuin keskeneräinen projekti,
johon he lisäävät jatkuvasti uusia
parannuksia ja korjauksia.
Yhä useammalle meistä
koti on yhä vähemmän osa maapalasta
kuin -- sanoisinko -- osa sieluamme.
Jos minulta kysytään, missä kotini on,
ajattelen rakastettuani tai läheisiä ystäviäni
tai niitä lauluja, jotka kulkevat mukanani kaikkialle.
Olen tuntenut näin aina,
mutta tajusin asian
joitakin vuosia sitten, kun olin kiipeämässä portaita
vanhempieni talossa Kaliforniassa,
ja näin olohuoneen ikkunasta,
että meitä ympäröivät 20-metriset liekit.
Kyseessä oli yksi monista kuloista, jotka säännöllisesti
riehuvat Kalifornian kukkuloilla ja muuallakin.
Kolme tuntia myöhemmin tuli oli tuhonnut
kotini ja jokaisen asian siinä
tuhkaksi, paitsi minut.
Kun heräsin seuraavana aamuna,
nukuttuani ystäväni luona,
ainut omistamani asia oli hammasharja,
jonka olin ostanut lähikaupasta.
Jos minulta olisi tuolloin kysytty,
missä kotini on,
en olisi voinut kirjaimellisesti osoittaa tiettyyn rakennukseen.
Kotini täytyi olla jotakin, jota kannoin sisälläni.
Monella tapaa tämä tuntui hyvin vapauttavalta.
Kun isovanhempani syntyivät,
heidän käsityksensä kodista,
yhteisöstä, jopa vihollisista,
oli määrätty heille syntymässä,
eikä heillä ollut juuri mahdollisuutta sitä muuttaa.
Tänä päivänä ainakin osa meistä voi valita oman määrittelyn kodille,
luoda yhteisön merkityksen,
muotoilla käsityksen itsestään ja niin tehdessään
ehkä etääntyä vähän siitä
isovanhempiemme ajan
mustavalkoisuudesta.
Ei ole sattumaa, että merkittävimmän maan
presidentti on puoliksi kenialainen,
osittain kasvatettu Indonesiassa,
ja jolla on kiinalaiskanadalainen lanko.
Muualla kuin omassa maassaan elävien ihmisten määrä
lähentelee 220 miljoonaa.
Tämä luku on käsittämätön,
mutta jos lasketaan yhteen koko Kanadan väkimäärä
ja koko Australian väestö
ja sitten taas Australian väestö
ja vielä kerran koko Kanadan väkimäärä
ja tuplataan saatu luku,
se on silti pienempi kuin
tämän vaeltavan joukon määrä.
Perinteisten kansallisvaltioiden
ulkopuolella asuvien määrä nousee hyvin nopeasti,
64 miljoonalla vain viimeisten 12 vuoden aikana.
Pian meitä on enemmän kuin amerikkalaisia.
Me edustamme viidenneksi suurinta valtiota maapallolla.
Itse asiassa Kanadan suurimmassa kaupungissa, Torontossa,
keskimääräinen asukas on tänä päivänä ulkomaalainen,
joku, joka on syntynyt toisessa maassa.
Vieraan ympäristön hienous on mielestäni se, että se
pakottaa valppaaksi.
Ei voi olettaa mitään.
Matkustaminen on minusta vähän kuin olla rakastunut,
koska yhtäkkiä kaikki aistit ovat valppaina.
Yhtäkkiä on vastaanottavainen maailman eri muodoille.
Todellinen löytöretki, kuten Marcel Proust erinomaisesti sanoi,
ei koostu uusista nähtävyyksistä
vaan näkemisestä uudella tavalla.
Kun katsoo asioita uudella tavalla,
vanhatkin asiat, jopa koti,
muuttuvat toisenlaisiksi.
Monet muualla kuin omassa maassaan elävät ihmiset
ovat pakolaisia, jotka eivät olisi halunneet jättää kotiaan
ja palavat halusta palata takaisin kotiinsa.
Mutta meille onnekkaille
mahdollisuus liikkumiseen tarjoaa ilahduttavia uusia mahdollisuuksia.
Kun matkustan
erityisesti suuriin kaupunkeihin,
tyypillinen kohtaamani ihminen on
vaikkapa korealais-saksalainen nuori nainen,
joka asuu Pariisissa.
Ja kun hän tapaa puoliksi thaimaalaisen
puoliksi kanadalaisen nuoren miehen Edinburghista,
hän tunnistaa tämän kaltaisekseen.
Hän huomaa, että heillä on keskenään paljon enemmän yhteistä kuin
hänellä on kenenkään kokonaan korealaisen tai kokonaan saksalaisen kanssa.
Heistä tulee ystäviä. He rakastuvat.
He muuttavat New Yorkiin.
(Naurua)
Tai Edinburghiin.
Ja pieni tyttö, joka tästä liitosta syntyy,
ei ole tietystikään korealainen tai saksalainen
tai ranskalainen tai thaimaalainen tai skotti tai kanadalainen
tai edes amerikkalainen, vaan ihana
ja jatkuvasti muuttuva yhdistelmä noista kaikista paikoista.
Ja mahdollisesti se tapa, jolla
tuo nuori nainen unelmoi maailmasta,
kirjoittaa siitä tai ajattelee sitä,
on erilainen,
koska se on syntynyt tällaisesta kulttuurien
ennennäkemättömästä yhdistelmästä.
Tänä päivänä se, mistä on kotoisin, on vähemmän tärkeää
kuin se mihin on menossa.
Yhä useampi meistä on kiinnittynyt tulevaisuuteen
tai nykyisyyteen vähintään yhtä paljon kuin menneeseen.
Kuten tiedämme, koti ei ole vain paikka,
jossa olemme sattuneet syntymään.
Se on myös paikka, jossa sinä tulet sinuksi.
Kuitenkin,
liikkumisessa on yksi suuri ongelma.
On hyvin vaikea löytää merkitystä
kun on liikkeessä.
Joitakin vuosia sitten olin onnistunut keräämään
yli miljoona lentomailia yksistään United Airlinesilla.
Te kaikki tunnette tuon hullun järjestelmän:
kuusi päivää helvetissä ja seitsemäs on ilmainen.
(Naurua)
Aloin miettiä, että liikkuminen on
vain niin hyvä kuin hiljaisuuden kokemus,
jonka siihen voi yhdistää, laittaakseen asiat perspektiiviin.
Kahdeksan kuukautta taloni palamisen jälkeen
törmäsin ystävään, joka toimi opettajana.
Hän sanoi, että hänellä olisi minulle täydellinen paikka.
"Niinkö?" sanoin. Olen aina vähän epäileväinen,
kun joku sanoo tuollaista.
"Ihan totta" hän jatkoi,
"Se on vain kolmen tunnin ajomatkan päässä
eikä se ole kovin kallis,
ja se on varmasti erilainen kuin mikään paikka, jossa olet aiemmin ollut."
Hmm. Kiinnostukseni heräsi ja kysyin mistä paikasta oli kyse.
"Tuota --" Ystäväni kiemurteli --
"Se on oikeastaan katolinen luostari."
Tämä oli väärä vastaus.
Olin viettänyt 15 vuotta anglikaanikouluissa,
joten olin saanut tarpeekseni virsistä ja risteistä eliniäkseni.
Oikeastaan moneksi eliniäksi.
Ystäväni vakuutteli kuitenkin, ettei hän ollut katolinen,
eivätkä useimmat hänen oppilaistakaan,
mutta hän vei luokkansa sinne joka kevät.
Jopa levottomimman, huonosti keskittyvimmän,
testosteronin kyllästämän 15-vuotiaan kalifornialaispojan
täytyi viettää vain kolme päivää hiljaisuudessa
ja jotakin hänessä rauhoittui ja avautui.
Hän löysi itsensä.
Ajattelin, että jos se kerran toimii 15-vuotiaalla pojalla,
niin se toimii varmaan minullakin.
Niin hyppäsin autooni ja ajoin kolme tuntia pohjoiseen
pitkin rannikkoa,
ja tiet muuttuivat autiommiksi ja kapeammiksi,
ja käännyin vielä kapeammalle polulle,
jota ei ollut päällystetty ja joka kiemurteli kolmisen kilometriä
vuoren huipulle.
Kun poistuin autosta,
tunsin ilman värisevän.
Koko paikka oli täydellisen hiljainen,
mutta se hiljaisuus ei ollut melun puuttumista.
Se oli energian tai elpymisen läsnäoloa.
Ja jalkojeni juuressa oli valtava, tyyni sininen
Tyyni valtameri.
Ympärilläni oli kolme neliökilometriä villiä kuivaa risukkoa.
Menin huoneeseen, jossa tulisin nukkumaan.
Se oli pieni mutta ilmeisen mukava.
Siinä oli sänky ja keinutuoli
ja pitkä pöytä ja vielä pidempi maisemaikkuna,
joka avautui pieneen, yksityiseen, aidattuun puutarhaan,
ja sitten 400 metriä kultaista pampasruohoa
meren rantaan asti.
Istuin alas ja aloin kirjoittaa.
Kirjoitin ja kirjoitin,
vaikka olin mennyt sinne oikeastaan päästäkseni pois pöytäni äärestä.
Neljä tuntia oli kulunut kun vihdoin lopetin.
Oli tullut yö.
Menin ulos sen käsittämättömän tähtitaivaan alle,
ja näin kuinka autojen perävalot
katosivat niemen kärjessä 20 kilometrin päässä etelässä.
Edellisen päivän huolet tuntuivat
katoavan.
Seuraavana päivänä herätessäni
ilman puhelimia, televisiota ja läppäreitä,
päivät tuntuivat venyvän tuhansiksi tunneiksi.
Tunsin sen vapauden, jonka tunnen matkustaessani,
mutta se tuntui myös syvästi kotiinpaluulta.
En ole uskonnollinen ihminen,
enkä osallistunut jumalanpalveluksiin.
En hakeutunut munkkien ohjaukseen.
Tein vain pitkiä kävelyjä pitkin luostarin tietä
ja lähetin postikortteja rakkaimmilleni.
Katselin pilviä
ja tein sen, mikä minusta on yleensä vaikeinta,
eli olin tekemättä mitään.
Aloin käydä tuossa paikassa,
ja huomasin tekeväni tärkeimmät työni siellä
näkymättömästi vain istumalla hiljaa
ja tekemällä kriittisimmät päätökseni
tavalla, joka ei ollut minulle mahdollinen
kiirehtiessäni sähköpostista seuraavaan tapaamiseen.
Aloin huomata, että jokin minussa
oli kaivannut kipeästi hiljaisuutta.
En ollut huomannut sitä,
koska juoksin paikasta toiseen.
Olin kuin hullu, joka sitoo silmänsä,
ja valittaa sitten, ettei näe mitään.
Mietin sitä ihanaa sanontaa,
jonka olin oppinut poikana Senecalta.
Hän sanoo, että "Köyhä ei ole se,
jolla on vähän, vaan se, joka toivoo enemmän."
Enkä tietysti ehdota,
että kenenkään pitäisi mennä luostariin.
Se ei ole tarkoitukseni.
Mutta uskon, että vain pysäyttämällä liikkeen,
voi nähdä, minne on menossa.
Vain saamalla etäisyyttä omaan elämäänsä ja maailmaan
voi nähdä, mikä on kaikkein tärkeintä,
ja löytää kodin.
Olen huomannut, että moni tekee
tietoisen päätöksen istuakseen hiljaa 30 minuuttia
joka aamu vain ollakseen itsekseen
ilman välineitään,
tai menee juoksemaan joka ilta,
tai luopuu kännykästään
keskustellessaan ystävän kanssa.
Liikkuminen on upea etuoikeus
ja mahdollistaa meille paljon sellaista, josta isovanhempamme
eivät osanneet unelmoida.
Mutta liikkumisella on lopultakin
merkitystä vain, jos on koti, johon palata.
Ja koti ei ole
vain paikka, jossa nukut.
Se on paikka, jossa olet.
Kiitos.
(Suosionosoituksia)