Odkud pocházíte?
Je to tak prostá otázka,
ale v dnešním světě, jak se zdá, i obyčejné otázky
vyvolávají komplikované odpovědi.
Lidé se mě věčně ptají, odkud pocházím,
a očekávají, že odpovím - z Indie.
A mají naprostou pravdu, protože moje krev
100% pochází z Indie – stejně jako mí předci.
Až na to, že jsem tam nežil ani jeden den mého života.
Neumím ani jedno slovo
z více než 22 000 indických dialektů.
Takže si ani nemyslím, že mám právo
nazývat se Indem.
a pokud "Odkud pocházíš?'
znamená "Kde ses narodil, kde jsi byl vychován a vzdělán?"
pak jsem z té malé legrační země
známé jako Anglie,
až na to, že jsem opustil Anglii hned poté,
co jsem dostudoval vysokou školu.
A během mého dospívání
jsem byl jediné dítě ve všech třídách,
které nevypadalo jako klasický anglický hrdina
reprezentovaný v našich učebnicích.
A pokud "Odkud pocházíš?"
znamená "Kde platíš daně?
Kam chodíš za svým doktorem a zubařem?"
pak jsem tedy ze Spojených států
a to už 48 let,
od té doby co jsem byl malé dítě.
Až na to, že většinu těch let
jsem s sebou musel nosit malou růžovou kartičku
se zelenými pruhy přes můj obličej,
která mě označovala jako stálého mimozemšťana.
Čím déle tu žiji, tím více si opravdu připadám jako mimozemšťan.
(smích)
A pokud "Odkud pocházíš?"
znamená "Které místo je ti nejbližší,
a kde se snažíš trávit nejvíce času?"
pak jsem Japonec.
Protože během posledních 25 let,
se snažím pobývat v Japonsku, jak jen dokážu.
Až na to, že všechny ty roky jsem tam na turistické vízum
a jsem si v celku jist, že ne moc Japonců
by mě považovalo za jednoho z nich.
A to vše říkám proto, abych zdůraznil,
jak strašně moc zastaralý a přímočarý
je můj původ.
Protože když jedu do Hong Kongu, Sydney, nebo Vancouveru,
tak většina dětí, které potkám,
jsou mnohem víc mezinárodní a multikulturní než jsem já.
A mají jeden domov spojený s rodiči,
jiný spojený s jejich partnery,
třetí je možná spojen s místem, kde se momentálně nachází,
čtvrtý souvisí s místem, o kterém sní,
a spousty dalších domovů k tomu.
A stráví celý svůj život sbíráním kousků domovů,
a skládáním jich dohromady
jako mozaiku.
Domov je pro ně vlastně proces.
Je to jako projekt, který neustále
opravují, přidávají a mění.
A pro stále větší množství lidí,
domov již není spojen s pozemkem,
ale, mohli bychom říct, že s duší.
Pokud se mě někdo zeptá "Kde je tvůj domov?"
Vybavím si svou lásku, a mé nejbližší přátele.
Nebo písně, které se mnou všude cestují.
A takto jsem to cítil vždy.
Ale pořádně jsem si to uvědomil před několika lety,
kdy jsem šel po schodech
v domě mých rodičů, v Kalifornii.
Podíval jsem se z okna obývacího pokoje,
a viděl jsem, že jsme obklopeni 20 metrovými plameny.
Jednalo se o lesní požár,
které se v místech jako je Kalifornie objevují často.
Za tři hodiny plameny proměnily
můj domov - a každičkou věc v něm,
kromě mě - na popel.
Když jsem se příštího dne probudil,
spal jsem na podlaze u přátel.
A jediná věc, kterou jsem vlastnil, byl kartáček na zuby,
který jsem si koupil v nonstop supermarketu.
Samozřejmě, kdyby se mě tehdy někdo zeptal,
"Kde je tvůj domov?"
doopravdy bych ho nemohl odkázat k žádnému fyzickému objektu.
Můj domov byl všechno, co jsem nosil v sobě.
A myslím, že toto je v mnoha věcech veliké osvobození.
Protože když se mí prarodiče narodili,
bylo jim jejich vnímání domova,
komunity, ale i nepřátelství
přiřazeno při narození.
A neměli moc šanci z přiřazených hodnot vystoupit.
A nyní, aspoň někteří z nás, si můžeme vybrat náš smysl domova,
vytvořit svou komunitu,
navrhnout si sama sebe na míru.
A během toho možná vystoupit
z černobílého dělení světa
z dob našich prarodičů.
Není náhoda, že prezident
nejsilnějšího národa na Zemi je z poloviny Keňan,
částečně vychován v Indonésii,
a má čínsko-kanadského švagra.
Počet lidí, kteří žijí v zemi, ve které se nenarodili,
se nyní vyšplhal k 220 milionům.
A to je skoro nepředstavitelné číslo,
ale znamená to, že kdybychom vzali celou populaci Kanady,
celou populaci Austrálie,
poté znovu celou populaci Austrálie,
a celou populaci Kanady,
a toto číslo zdvojnásobili -
pořád bychom měli o něco méně lidí, než kteří náleží
k tomuto "neurčitému kmeni".
A počet těch, kteří žijí mimo kategorie klasických států,
roste opravdu rychle.
Za posledních 12 let o 64 milionů,
to bude brzy více, než Američanů.
Již teď představujeme pátý největší národ na Zemi.
Dokonce, v největším městě Kanady, Torontu,
je průměrný občan ten, koho jsme dříve nazývali
cizincem – někdo, kdo se narodil v hodně odlišné zemi.
A vždy jsem cítil, že krása toho, být obklopen něčím cizím,
je v tom, že vás udržuje bdělé.
Nemůžete nic brát za samozřejmost.
Cestování je pro mě trochu jako být zamilován.
Všechny vaše smysly jsou na pozoru,
najednou vnímáte skryté modely světa.
Jak jednou řekl Marcel Proust – opravdová cesta za poznáním
nespočívá v poznávání nových míst,
ale v poznávání novýma očima.
A samozřejmě, jakmile máte nový pohled,
i stará místa, dokonce váš domov,
se stane něčím jiným.
Mnoho z těch, kteří žijí v cizích zemích,
jsou uprchlíci, kteří svůj domov nikdy nechtěli opustit,
a touží se vrátit domů.
Ale pro ty šťastlivce mezi námi,
myslím, že věk pohybu přináší vzrušující nové možnosti.
Když cestuji,
obzvláště do hlavních měst světa,
typický člověk, kterého potkám,
je dejme tomu, korejsko - německá mladá žena
žijící v Paříži.
A jakmile potká thajsko - kanadského
mladého muže z Edinburgu,
vnímá ho jako příbuzného.
Uvědomuje si, že s ním toho má asi společného více,
než s kýmkoliv z Koreje nebo z Německa.
Tak se spřátelí. Zamilují se.
Přestěhují se do New Yorku.
(smích)
Nebo do Edinburgu.
A malá holčička, která vzejde z jejich spojení,
samozřejmě nebude Korejka ani Němka,
ani Francouzka, Thajka, Skotka, Kanaďanka,
dokonce ani Američanka.
Ale nádherná a neustále se vyvíjející směsice těchto míst.
A možná, že všechno na způsobu
jakým ta mladá žena sní o světě,
píše a myslí o světě,
může být odlišné.
Protože pochází z nebývalé
směsi kultur.
Odkud pocházíte, je o dost méně důležité
než to, kam míříte.
Více a více z nás je zakořeněno v budoucnosti
stejně hodně, jako v přítomnosti nebo minulosti.
A domov, jak víme, není jenom místo,
kde jste se narodili.
Je to místo, kde se stanete sami sebou.
A přesto,
existuje jeden velký problém s pohybem.
A to je, že je velmi těžké usadit se,
když jste ve vzduchu.
Před několika lety jsem si všiml, že jsem nasbíral
jeden milion mílí pouze se společností United Airlines.
Všichni znáte ten bláznivý systém -
"prožij 6 dní v pekle, 7. den dostaneš zadarmo".
(Smích)
A začal jsem si uvědomovat,
že pohyb je dobrý pouze ve světle poklidu,
který potřebujete k uvedení věcí do perspektivy.
A osm měsíců poté, co mi shořel náš dům,
jsem potkal přítele, který učí na místní střední škole
a řekl mi "mám pro tebe perfektní místo".
"Vážně?" řekl jsem. Jsem vždy trochu skeptický,
když lidé říkají podobné věci.
"Vážně". A pokračoval,
"je to jen tři hodiny autem,
není to moc drahé,
a nejspíš jsi v něčem podobném nikdy nebydlel."
"Hm," začalo mě to zajímat. "Co to je?"
"No" – můj přítel se trochu ošil a začervenal –
"no, vlastně je to katolická poustevna."
To byla špatná odpověď.
Strávil jsem 15 let v anglikánských školách,
takže jsem měl dost chorálů a křížů na celý život.
Několik životů, upřímně.
Ale můj přítel mě ujistil, že on není katolík,
ani většina jeho studentů.
Ale bere tam své třídy každé jaro.
I tomu nejvíc neklidnému, rozptýlenému
testosteronem ovládanému 15letému chlapci z Kalifornie,
stačilo strávit 3 dny v tichu,
a něco v něm se uklidnilo a vyčistilo,
Našel sám sebe.
A já si pomyslel: "Co pomůže 15letému chlapci,
bude fungovat i pro mě".
Tak jsem nasedl do auta, a jel jsem 3 hodiny na sever,
podél pobřeží,
a cesty byly stále prázdnější a užší.
Poté jsem zatočil na ještě užší cestu,
bez asfaltu, která se táhla 2 míle
na vrchol hory.
A když jsem vystoupil z auta,
vzduch pulsoval.
Celé místo bylo naprosto tiché.
Ale to ticho nebylo způsobeno absencí hluku.
Bylo to přítomností jisté energie zrychlení.
A u svých nohou jsem viděl klidnou, modrou plochu
Tichého oceánu.
Okolo mě bylo 800 akrů divokého suchého křoví.
A poté jsem šel do místnosti, ve které jsem měl spát.
Malá, ale neobyčejně pohodlná.
Měla postel a houpací křeslo,
velký stůl a ještě větší okna
s výhledem na malou, soukromou zahradu.
A poté 1 200 stop zlatavé pampy,
sbíhající dolů k moři.
Posadil jsem se, a začal jsem psát.
A psal jsem, a psal jsem,
i když jsem tam přijel, abych se dostal pryč od stolu.
A vstal jsem od něj až po 4 hodinách.
Noc přišla
a já jsem vyšel ven pod oblohu plnou hvězd,
a viděl jsem světla aut,
mizející v kopcích 12 mil jižně.
A cítil jsem, jak se obavy předchozího dne
rozplývají.
A od druhého dne, kdy jsem se vzbudil
bez telefonů, televizí a laptopů,
se dny protáhly na tisíc hodin.
Byla to svoboda, kterou cítím při cestování,
ale upřímně jsem se cítil jako doma.
A nejsem věřící,
takže jsem nechodil na bohoslužby.
Nekonzultoval jsem nic s mnichy.
Jen jsem se procházel klášterem,
a posílal pohlednice blízkým.
Pozoroval jsem mraky,
a dělal to, co je pro mě obvykle to nejtěžší.
Což je nic.
A začal jsem se na tohle místo vracet.
A postřehl jsem, že tady dělám svou nejdůležitější práci.
Navenek jen sezením v klidu,
jsem přicházel na svá nejdůležitější rozhodnutí,
tak, jak jsem nikdy nebyl schopen,
když jsem pobíhal mezi emaily a schůzkami.
A začal jsem přemýšlet, že něco ve mě
zoufale volalo po klidu,
ale samozřejmě jsem to nemohl slyšet,
protože jsem pořád pobíhal.
Byl jsem jako nějaký blázen, který si nasadí pásku přes oči
a stěžuje si, že nic nevidí.
A vzpomněl jsem si na krásnou větu
od Senecy, kterou jsem se naučil jako kluk.
"Chudý není ten, kdo má málo,
ale ten, kdo touží mít víc."
Ale samozřejmě, nenavrhuji,
aby kdokoli z vás šel do kláštera.
O to nejde.
Věřím, že pouze zastavením se v pohybu
uvidíte, kam jdete.
A pouze vystoupením ze svého života a světa
uvidíte, na čem vám nejvíce záleží,
a najdete domov.
A všiml jsem si, že mnoho lidí,
nyní vynakládá vědomou snahu, a každé ráno
sedí nehybně 30 minut.
Pouze si sbírají myšlenky, bez elektronických zařízení.
Nebo chodí každý večer běhat,
nebo odloží své telefony,
během dlouhé konverzace s přítelem.
Pohyb je úžasné privilegium,
a dává nám tolik možnosti,
o jakých se našim prarodičům ani nezdálo.
Ale pohyb má nezbytně smysl
pouze, pokud se máte kam vracet.
A domov, je nejen
místo kde spíte.
Je to místo, kde stojíte.
Děkuji.