L'etanol. Aquesta mol·lècula, composta per poc més que uns quants àtoms de carboni,
és la responsable de l'embriaguesa.
L'etanol, sovint simplement alcohol,
és l'ingredient actiu de les begudes alcohòliques.
La seva senzillesa l'ajuda a creuar les membranes
i arribar a molts racons diferents,
cosa que produeix efectes molt variats en comparació amb mol·lècules més grans.
Com produeix l'embriaguesa exactament
i què fa que tingui efectes tant diferents en diferents persones?
Per a respondre-ho,
cal que seguim l'alcohol en el seu viatge pel cos humà.
L'alcohol arriba a l'estòmac i s'absorbeix a la sang
al tub digestiu, especialment a l'intestí prim.
El contingut de l'estòmac afecta la capacitat de l'alcohol
de passar a la sang perquè, després de menjar, l'esfínter pilòric,
que separa l'estomac de l'intestí prim, es tanca.
Per tant, l'alcohol que arriba a la sang després d'un àpat abundant
pot ser tan sols una quarta part del que hi arriba quan l'estòmac és buit.
Des de la sang, l'alcohol arriba als òrgans,
especialment els que reben més flux sanguini:
el fetge i el cervell.
Primer afecta el fetge, i els enzims del fetge
divideixen la mol·lècula d'alcohol en dos passos.
Primer, un enzima anomenat ADH transforma l'alcohol en acetaldehid, que és tòxic.
Després, l'enzima ALDH transforma l'acetaldehid tòxic en acetat, no tòxic.
A mesura que la sang circula, el fetge elimina contínuament l'alcohol,
però aquest primer pas d'eliminació determina quant alcohol
arribarà al cervell i als altres òrgans.
La sensibilitat del cervell és responsable dels efectes emocionals,
cognitius i de conducta de l'alcohol; és el que anomenem embriaguesa.
L'alcohol augmenta el principal inhibidor del cervell, el neurotransmissor GABA,
i en disminueix el principal activador, el neurotransmissor glutamat.
Això fa que les neurones siguin menys comunicatives:
ens relaxa en dosis moderades ens adorm en dosis més elevades,
i pot impedir l'activitat cerebral necessària per sobreviure,
en dosis tòxiques.
L'alcohol també estimula un grup petit de neurones
que van del mesencèfal al nucli accumbens,
una regió que s'encarrega de la motivació.
Com totes les drogues addictives,
allibera una bona dosi de dopamina al nucli accumbens
que ens dona una onada de plaer.
L'alcohol també fa que algunes neurones es sintetitzin i alliberin endorfines.
Les endorfines ens tranquil·litzen en resposta a l'estrés o al perill.
Els nivells alts d'endorfines contribueixen a produir l'eufòria
i la relaxació associades al consum d'alcohol.
Finalment,
a mesura que la descomposició de l'alcohol al fetge supera l'absorció al cervell,
l'embriaguesa desapareix.
Les diferències individuals a qualsevol punt del procés
fan que la gent estigui més o menys borratxa.
Per exemple, un home i una dona que pesen el mateix i beuen el mateix
en un mateix àpat, acabaran amb diferents concentracions d'alcohol
a la sang (BAC)
Això és deu a que les dones tendeixen a tenir menys sang:
les dones solen tenir un percentatge major de greix,
que requereix menys sang que els músculs.
Menys volum de sang, amb la mateixa quantitat d'alcohol,
significa que la concentració serà més alta a les dones.
Les diferències genètiques dels enzims que processen l'alcohol al fetge també
influencien la BAC. Beure de forma regular pot augmentar la
producció d'aquests enzims cosa que augmenta la tolerància.
D'altra banda, els que beuen en excés durant molt de temps
poden desenvolupar problemes de fetge, cosa que té l'efecte oposat.
A més, les diferències genètiques en la dopamina, el GABA,
i la transmissió d'endorfines poden augmentar el risc
de desenvolupar alcoholisme.
Pot ser que els qui tenen nivells baixos d'endorfines o de dopamina
s'automediquin bevent.
Per a algunes persones es més perillós beure en excés
perquè són més sensibles a la resposta de les endorfines,
que augmenta els efectes plaents de l'alcohol.
Altres tenen una variació en la transmissió del GABA
que els fa especialment sensibles als efectes sedatius de l'alcohol,
i menys propensos a desenvolupar alcoholisme.
A més, el cervell s'adapta al consum crònic d'alcohol reduint el GABA,
la dopamina i la transmissió d'endorfines, i augmentant l'activitat del glutamat.
Això vol dir que els bevedors habituals tendeixen a tenir ansietat,
problemes per dormir i experimenten menys plaer.
Aquests canvis estructurals i funcionals poden originar un ús descontrolat
on beure és normal però no beure els fa sentir-se malament,
i així s'estableix un cercle viciós.
Tant la genètica com les experiències influeixen com algú experimenta l'alcohol.
Això vol dir que hi ha gent més propensa que altres
a determinats patrons de consum,
i un historial de consum desencadena canvis neuronals i de comportament.