שמי הוא ראיין לובו,
אני מעורב בתחום עשיית הסרטים
הדוקומנטריים ברחבי העולם במהלך 10 השנים האחרונות.
במהלך הכנת הסרטים הללו
מצאתי את עצמי מצלם,
לעתים למורת רוחם של צלמי הווידאו.
מצאתי שהצורך שלי לצלם הוא כמעט כפייתי.
ובסוף הצילום, לעתים חשתי
שהיו לי צילומים שסיפרו את הסיפור טוב יותר
מאשר סרט תיעודי, טוב ככל שיהיה.
הרגשתי, כשהיו לי את התמונות שלי,
שאני אוחז במשהו אמיתי,
ללא קשר לאג'נדות או פוליטיקה.
ב2007 נסעתי לשלושה מוקדי מלחמה.
נסעתי לעיראק, אפגניסטן וליבריה.
שם חוויתי
את המצוקה של אחרים, מקרוב ובאופן אישי,
השקעתי את עצמי בתוך חלק מהסיפורים המרגשים שלהם,
ולעתים חוויתי חשש גדול לחיי.
כתמיד, הייתי שב לבנגלור,
ולעתים שותף לדיונים ערים בבתים של חברים,
שם היינו דנים בסוגיות שונות
בעוד הם מתלוננים מרה על זמני פתיחת הפאב החדשים,
שם משקה בד"כ עולה יותר ממה שהם שילמו
לעוזרת-הבית בת ה-14 שלהם.
הייתי מרגיש מבודד מאד במהלך דיונים כאלו.
אך בו בזמן, פקפקתי בעצמי
וביושרה האישית והמטרה שלי בסיפור סיפורים.
והחלטתי שבעבר התפשרתי,
בדיוק כפי שחברי עשו בדיונים האלו,
כשסיפרנו סיפורים
בהקשרים שהמצאנו תירוצים עבורם,
במקום לקחת אחריות עליהם.
אני לא אכנס לפרטים לגבי מה שהוביל אותי לקבל את ההחלטה הזו,
אבל בואו רק נאמר שהיו מעורבים בכך אלכוהול, סיגריות,
חומרים אחרים ואישה.
(צחוק)
עקרונית החלטתי שזה היה אני,
ולא המצלמה או רשת התקשורת,
או שום דבר מחוצה לי,
שהיה הכלי היחיד בסיפור סיפורים
שבאמת היה שווה לכוון.
בחיי, כשניסיתי להשיג דברים
כמו הצלחה או הכרה, הם חמקו ממני.
באופן פרדוקסלי, כשהרפיתי מהמטרות האלו,
ופעלתי מתוך מקום של חמלה וייעוד,
כשחיפשתי מצוינות, במקום את תוצאותיה,
הכל הגיע מעצמו, כולל מימוש עצמי.
צילום מתעלה מעבר לתרבות, כולל זו שלי.
וזוהי, בשבילי, שפה שמבטאת את המופשט,
ונותנת קול וסיפור למי שאלו נשללו מהם.
אני מזמין אתכם אל תוך 3 סיפורים שלי מהזמן האחרון,
שקשורים לאופן ההסתכלות, אם תרצו,
שאני מאמין שמדגימים את האמונה
של מה שאני קורא לו "חמלה בסיפור סיפורים".
ב2007 נסעתי לליבריה,
שם קבוצה של חברים שלי ואני
עבדנו על סרט עצמאי, במימון עצמי, שעדיין בתהליך,
על מצביא אגדי וברוטלי
שנקרא גנרל בט נייקד (טוסיק ערום).
שמו האמתי הוא ג'ושוע, וכאן הוא מצולם בתא,
בו הוא היה נוהג לענות ולרצוח אנשים,
כולל ילדים.
ג'ושוע טוען כי הוא הרג בעצמו
יותר מ10,000 אנשים במהלך מלחמת האזרחים הליברית.
שמו ניתן לו מכיוון שהיה נלחם עירום כביום היוולדו.
וכנראה שהוא רוצח ההמונים ה"פורה" ביותר
שחי כיום על פני האדמה.
אשה זו היתה עדה לרצח אחיה על ידי הגנרל.
ג'ושוע פקד על חיילים-ילדים לבצע פשעים מחרידים,
וכפה את מרותו בברוטליות איומה.
כיום רבים מאותם ילדים מכורים לסמים כמו הרואין,
והם חסרי כל, כמו הבחורים בתמונה הזו.
איך אתה חי עם עצמך
כשאתה יודע שביצעת פשעים מחרידים?
כיום הגנל הוא אוונגליסט נוצרי מוטבל.
ויש לו משימה.
התלווינו לג'ושוע במסעו,
בביקורים בכפרים בהם הוא פעם רצח ואנס.
היא חיפש כפרה,
והוא טוען שהוא מתאמץ לשפר
את חייהם של הילדים-לוחמים שלו.
במהלך המשלחת ציפיתי שהוא
פשוט יהרג במקום, וגם אנחנו.
אבל מה שראיתי פקח את עיניי
לרעיון של סליחה
שמעולם לא תיארתי שהוא אפשרי.
בתוך העוני והאבדן האיומים,
אנשים שלא היה להם דבר חננו אדם
שלקח מהם הכל.
הוא מתחנן למחילה,
ומקבל אותה מאותה אישה
שאת אחיה הוא רצח.
סנגליז, האיש הצעיר בכיסא הגלגלים כאן,
היה פעם ילד- לוחם, תחת פיקודו של הגנרל,
עד שהוא הפר פקודה,
והגנרל ירה בשתי רגליו.
הוא סולח לגנרל בתמונה זו.
הוא סיכן את חייו בעודו ניגש לאנשים
שאת בני משפחותיהם הוא רצח.
בתמונה זו קהל עוין במשכנות עוני מקיף אותו.
ג'ושוע נשאר דומם
בעוד הם משחררים את זעמם נגדו.
תמונה זו, עבורי, כמו ממחזה שייקספירי,
בה אדם, מוקף בהשפעות שונות,
נואש לאחוז במשהו אמיתי בתוך עצמו,
בהקשר של צער גדול שהוא בעצמו גרם.
אני התרגשתי מאד במהלך כל זה.
אבל נשאלת השאלה,
האם סליחה ומחילה מחליפים את הצדק?
ג'ושוע, במילותיו שלו, אמור שאינו מתנגד
לעמוד לדין בעוון פשעיו,
והוא מדבר עליהם על במות ארגזים ברחבי מונרוביה,
לקהל שכולל לעתים קרובות את קרבנותיו.
דובר לא סביר לרעיון
של הפרדת דת ומדינה.
הסיפור השני שברצוני לספר לכם
הוא בנושא קבוצה מיוחדת מאד של נשים לוחמות
בעלות מיומנויות השכנת- שלום ייחודיות.
ליבריה הושחתה על ידי אחת ממלחמות
האזרחים העקובות מדם ביותר באפריקה,
שהותירו מעל 200,000 הרוגים,
אלפי נשים מצולקות על ידי אונס ופשעים
בקנה מידה מזעזע.
ליבריה היא כיום ביתה
של נציגות האו"ם הכוללת נשים בלבד
של כוחות השלום ההודיים.
נשים אלו, רבות מהן מכפרים קטנים בהודו,
מסייעות להשכין שלום, הרחק מבתיהן ומשפחותיהן.
הן נוהגות במשא ומתן וסובלנות
יותר מאשר בכוח הנשק.
המפקדת ספרה לי שאשה יכולה להתמודד
עם מצב אלים פוטנציאלית,
טוב הרבה יותר מגבר.
ושהן בהחלט מסוגלות להשקיט את הרוחות ללא תוקפנות.
האיש הזה היה שיכור מאד,
ומעוניין מאד במצלמה שלי,
עד שהוא הבחין בנשים, שנהגו בו
בחיוכים, כשרובי AK-47 מוכנים למקרה הצורך, כמובן.
(צחוק)
נציגות זו זכתה למזל גדול,
ולא ספגה אבדות כלל,
אף על פי שעשרות מכוחות השלום נהרגו בליבריה.
וכן, כל אלו שנהרגו היו גברים.
רבות מהנשים נשואות עם ילדים,
והן אומרות שחלק הקשה ביותר בהצבתן שם
הוא המרחק מילדיהן.
התלוויתי לנשים אלו בפטרולים שלהן,
והתבוננתי בהן חוצות את דרכם של גברים,
רבים מהם צעקו גסויות ללא הרף.
כששאלתי אחת מהנשים על התגובה שלה,
היא אמרה, "אל תדאג, זה אותו הדבר בבית.
אנחנו יודעות איך להתמודד עם הבחורים האלו,"
והתעלמה מהם.
במדינה זרועת אלימות כלפי נשים,
נשות כוחות השלום ההודיות עוררו השראה ברבות מהנשים המקומיות
להצטרף לכוחות המשטרה.
לעתים, כשהמלחמה נגמרת וכל צוותי הצילום עוזבים,
הסיפורים הכי מעוררי השראה
פשוט צפים מתחת לרדאר.
שבתי להודו ואף אחד לא היה מעוניין לקנות את הסיפור.
עורכת אחת אמרה לי שאינה מעוניינת
במה שהיא קרה לו "סיפורי עבודת כפיים".
ב2007 ו2009 עשיתי סיפורים על מכבי האש של דלהי, הDFS
במהלך הקיץ, הם בוודאי תחנת כיבוי האש הפעילה ביותר בעולם.
הם מקבלים מעל 5,000 קריאות בחודשיים.
ונלחמים מול נתונים לוגיסטיים מקשים,
כמו חום ופקקי תנועה.
משהו מדהים קרה במהלך הצילום הזה.
בגלל פקק תנועה, אחרנו להגיע לשכונת עוני,
שכונה גדולה, שפרצה בה דליקה.
כשהתקרבנו, המון זועם תקף את המשאיות שלנו
ומאות אנשים בכל הסביבה יידו אבנים עליהם.
הגברים האלו היו מבועתים,
בעוד ההמון תקף את כלי הרכב שלנו.
אך אף על פי כן, למרות העוינות,
מכבי האש עזבו את הרכב והצליחו להלחם באש.
הם רצו בינות לקהל עוין,
כשחלקם חובשים קסדות אופנוע כדי למנוע פגיעה בהם.
חלק מהמקומיים חטפו את צינורות הכיבוי
מהכבאים, כדי לכבות את הדליקה בבתיהם.
ובכן, מאות בתים נהרסו.
אך השאלה שריחפה במוחי היתה,
מה גורם לאנשים להרוס את משאיות הכיבוי
כשהן בדרכן לבתיהם?
מהיכן מגיע זעם כזה?
וכיצד אנו אחראים על כך?
45 אחוז מ14 המיליון
שחיים בדלהי חיים במשכנות עוני בלתי מאושרים,
שבהם שוררת צפיפות-יתר כרונית.
חסרים להם השירותים הבסיסיים ביותר.
זה מאפיין את כל הערים הגדולות שלנו.
חזרה לכבאים. האש התפשטה למחסן כימיקלים ענק,
אלפי חביות מלאות בפטרוכימיקלים
התלקחו והתפוצצו מכל עבר.
החום היה כה רב, עד כי השתמשו בצינורות
כדי לקרר את הכבאים
שנאבקו באש מטווח קצר, ללא כיסוי מגן.
בהודו אנו אוהבים להתלונן על הגופים הממשלתיים.
אבל כאן, מפקדי כיבוי האש של דלהי,
מר ר.ס. שארמאן, מר א.ק. שארמאון,
הובילו את מבצע הכיבוי עם אנשיהם.
משהו נפלא בארץ בה
עבודת הכפיים זוכה להערכה נמוכה.
(מחיאות כפיים)
במהלך השנים, האמונה שלי בכוח של סיפור סיפורים עמדה לנסיון
והיו לי ספקות רציניים לגבי יכולתה לשנות,
ולגבי האמונה שלי במין האנושי.
אולם, סרט שצילמנו עדיין משודר בערוץ הנשיונל גאוגרפיק.
וכשהוא מופיע אני מקבל שיחות מכל הבחורים שהייתי איתם,
והם מספרים לי שהם קיבלו מאות טלפונים המברכים אותם.
חלק ממכבי האש ספרו שהם גם קיבלו השראה
לעשות עבודה טובה יותר, כי היו כל-כך מרוצים
לקבל את הכרת התודה הזו, במקום מכות של אלות.
נדמה לי שהסיפור הזה משנה את התפיסה לגבי מכבי האש,
לפחות בעיני קהל שרואה טלויזיה,
קורא עיתון ושבתי הקש שלו אינם עולים באש.
לעיתים, ההתמקדות במה שהרואי, יפה ומעורר כבוד
ללא הקשר לקונטקסט,
יכול לסייע להעצים את שלושת החלקים המופשטים הללו
בדמותו של גיבור הסיפור, בקהל,
ובמספר הסיפור.
וזהו כוחו של סיפור סיפורים.
להתמקד במה שמכובד, אמיץ ויפה,
וזה מה שיגדל. תודה לכם.
(מחיאות כפיים)