אנשים משתמשים כבר המון זמן במדיה כדי לדבר על סקס.
מכתבי אהבה, שיחות סקס, תמונות נועזות.
יש אפילו סיפור על נערה שברחה
כדי להינשא לגבר שהכירה באמצעות הטלגרף
ב-1886.
היום יש לנו סקסטינג, מסרים מיניים, ואני מומחית לסקסטינג,
לא סקסטית מומחית.
למרות שאני יודעת מה זה אומר ולדעתי, גם אתם --
[זה פין]
(צחוק)
אני חוקרת את נושא הסקסטינג מאז שהמדיה זיהתה אותה ב-2008.
כתבתי ספר על הבהלה המוסרית סביב הסקסטינג.
וזה מה שגיליתי:
רוב האנשים מודאגים מהדבר הלא-נכון.
הם רוצים רק למנוע שהסקסטינג בכלל יתקיים.
אבל מה דעתכם:
כל עוד זה נעשה לגמרי בהסכמה, מה הבעיה עם סקסטינג?
אנשים מתלהבים מכל מיני דברים שלא מעניינים אתכם,
כמו גבינות כחולות או כוסברה.
(צחוק)
ברור שיש סכנה בסקסטינג, כמו בכל דבר מהנה,
אבל... (צחוק)
...כל עוד לא שולחים תמונה למי שלא רוצה לקבל אותה,
אין שום נזק.
מה שלדעתי הוא בעיה חמורה,
הוא כשאנשים מעלים תמונות פרטיות של אחרים
מבלי לקבל מהם רשות.
ובמקום לדאוג בקשר לסקסטינג,
כדאי לדעתי שנקדיש הרבה יותר מחשבה לפרטיות הדיגיטלית.
מילת המפתח היא "הסכמה".
כיום, רוב האנשים חושבים על סקסטינג
בלי להקדיש שום מחשבה לנושא ההסכמה.
האם ידעתם שסקסטינג של נוער נחשב למעשה פלילי?
זה עלול להיות פשע,
כי תמונה של אדם שגילו נמוך מ-18 נחשבת לפורנוגרפיית ילדים,
ואפילו לא משנה
אם האדם צילם את עצמו והעלה את זה מרצונו החופשי.
אז יש לנו מצב חוקי משונה:
שני בני 17 רשאים לקיים יחסי מין ברוב מדינות ארה"ב
אבל אסור להם לצלם את זה.
יש מדינות שניסו גם לחוקק חוקי עבריינות סקסטינג
אבל חוקים אלה מנציחים את אותה בעיה,
כי הם עדיין הופכים סקסטינג בהסכמה למעשה פלילי.
אין שום הגיון
בנסיון לאסור על סקסטינג בכלל כדי לטפל בהפרות פרטיות.
זה כמו להגיד,
"בואו נפתור את בעיית האונס בדייט בכך שנאסור על דייטים בכלל."
רוב בני הנוער לא נעצרים על סקסטינג, אבל מי לדעתכם כן נעצרים?
בד"כ בני-נוער שלא מוצאים חן בעיני הורי בן או בת הזוג,
בגלל הטיה מעמדית, גזענות או הומופוביה.
רוב מגישי התביעות הם כמובן חכמים מספיק
לא לתבוע נוער על פורנוגרפיית ילדים, אבל יש כאלה שכן.
לפי חוקרים באוניברסיטת ניו-המפשייר
7% מכל המעצרים על אחזקת פורנוגרפיית ילדים הם בני-נוער,
שעוסקים בסקסטינג בהסכמה עם בני-נוער אחרים.
פורנוגרפיית ילדים היא פשע חמור,
אבל זה ממש לא זהה לסקסטינג אצל בני-נוער.
גם הורים ומחנכים מגיבים לסקסטינג
מבלי להקדיש מחשבה ממשית לנושא ההסכמה.
בד"כ, המסר שלהם לבני הנוער הוא: אל תעשו את זה.
ואני בהחלט מבינה את זה: קיימים סיכונים משפטיים חמורים
וכמובן, ישנה גם האפשרות להפרת פרטיות.
וכשהייתם בני-נוער,
אני בטוחה שעשיתם מה שאמרו לכם, נכון?
(צחוק)
אתם ודאי חושבים, "אין מצב שהילד שלי ישלח סקסט."
וזה נכון. אולי החומד שלכם לא יתעסק בסקסט,
כי רק 33% מבני ה-16 וה-17 עושים סקסטינג.
לצערי, כשהם גדולים יותר סביר שהם יעשו סקסטינג.
כל מחקר שראיתי מדרג ביותר מ-50% את בני ה-18 עד 24.
ורוב הזמן, הכל בסדר.
אנשים כל הזמן שואלים אותי, "אבל סקסטינג זה ממש מסוכן, לא?
"הרי לא היית משאירה ארנק על ספסל בפארק
"כי ברור שיגנבו אותו, לא?"
אז ככה אני רואה את זה:
סקסטינג זה כאילו שתשאירי את הארנק בבית של החבר שלך.
אם את חוזרת למחרת
וכל הכסף שהיה שם איננו,
כדאי לך מאד להיפטר מהבחור.
(צחוק)
אז במקום להפליל את הסקסטינג
בנסיון למנוע הפרות פרטיות כאלה,
כדאי שנעמיד במרכז את ההסכמה
כשאנו חושבים על תנועותיו של המידע הפרטי שלנו.
כל טכנולוגיית מדיה חדשה מעלה שאלות של פרטיות.
למעשה, הוויכוחים הראשונים בארה"ב בנושא הפרטיות
היו בתגובה לטכנולוגיות שהיו אז חדשות יחסית.
בסוף המאה ה-19 אנשים היו מודאגים לגבי מצלמות,
שהפכו לפתע נוחות לטלטול יותר מתמיד,
ולגבי טורי רכילות בעיתונים.
הם דאגו שמא המצלמה תלכוד מידע שקשור אליהם,
תוציא אותו מהקשרו ותפיץ אותו ברבים.
נשמע מוכר?
זה בדיוק מה שמדאיג אותנו כיום, עם המדיה החברתית ומצלמות רחפן,
וגם הסקסטינג, כמובן.
ובחששות האלה בנוגע לטכנולוגיה יש הגיון,
כי הטכנולוגיה יכולה להעצים ולהבליט
את הכי רע בתכונותינו ובמעשינו.
אבל יש פתרונות.
וכבר נמצאנו במצב הזה, עם טכנולוגיה חדשה ומסוכנת,
ב-1908, כשפורד הציג את המכונית שלו מדגם טי.
היתה עליה במספר הרוגי תאונות הדרכים.
זאת היתה בעיה חמורה-- זה נראה ממש בטוח, נכון?
(צחוק)
תגובתנו הראשונה היתה לשנות את התנהגות הנהג,
אז ניסחנו הגבלות מהירות ואכפנו אותן בעזרת קנסות.
אבל במהלך העשורים הבאים
התחלנו להבין שלא צריך לקבל את טכנולוגיית הרכב כמות שהיא.
אפשר לתכנן את המכונית כך שתהיה בטוחה יותר.
אז בשנות ה-20 של המאה ה-20 היו לנו מגיני-רוח חסיני התרסקות.
בשנות ה-50 - חגורות מושב.
ובשנות ה-90 - כריות אוויר.
כל שלושת התחומים האלה:
החוקים, בני האדם והתעשייה חברו עם הזמן
ועזרו בפתרון הבעיות שיוצרת טכנולוגיה חדשה.
אנו יכולים לעשות זאת גם עם הפרטיות הדיגיטלית.
וזה כמובן מחזיר אותנו לנושא ההסכמה.
הרעיון הוא זה:
לפני שמישהו יכול להפיץ את המידע הפרטי שלכם,
עליו לקבל את רשותכם.
הרעיון הזה, של הסכמה, מקורו בפעילים נגד אונס
שאומרים לנו שעלינו לקבל הסכמה לכל אקט מיני.
ובתחומים אחרים יש לנו סטנדרטים גבוהים מאד של הסכמה.
חישבו על ניתוח.
הרופא שלכם חייב לוודא
שהסכמתם בהכרה צלולה וביודעין להליך רפואי זה.
זה לא כמו הסכמה לתנאי השירות של "איי-טיונס"
כשמגלגלים את המסך עד למטה ומסמנים "מסכים", "מסכים"; שיהיה.
(צחוק)
אם נקדיש יותר מחשבה להסכמה יהיו לנו חוקי פרטיות טובים יותר.
כרגע, פשוט אין לנו מי-יודע-איזה הגנות.
אם בעלך או אשתך לשעבר הם בני-אדם איומים,
הם יכולים להעלות את תמונות העירום שלך לאתר פורנו.
עלול להיות קשה מאד להסיר את התמונות האלה.
ובמדינות רבות,
כדאי לכם מאד לצלם את עצמכם בעצמכם
כי אז תוכלו לתבוע בגין הפרת זכויות יוצרים.
(צחוק)
כיום, אם מישהו פוגע בפרטיותכם,
בין אם מדובר באדם יחיד, בחברה או בסוכנות לבטחון לאומי,
אתם יכולים לנסות להגיש תביעה,
אבל ייתכן שלא תזכו בה,
כי בתי משפט רבים מניחים שפרטיות דיגיטלית פשוט איננה אפשרית.
ולכן אינם מוכנים להעניש על הפרתה.
אנשים עדיין שואלים אותי כל הזמן,
"האם תמונה דיגיטלית לא מטשטשת את הגבול שבין הציבורי לפרטי
"שהרי היא דיגיטלית, כן?"
לא! לא!
לא כל מה שדיגיטלי הופך אוטומטית לציבורי.
אין בזה שום הגיון.
כפי שאומרת לנו החוקרת המשפטית הלן ניסנבאום מאוניברסיטת ניו-יורק,
יש לנו חוקים, מדיניות ונורמות
שמגוננות על כל סוגי המידע הפרטי,
ולא משנה אם הוא דיגיטלי או לא.
כל הרשומות הבריאותיות שלכם הן בפורמט דיגיטלי
אבל הרופא שלכם לא יכול סתם לשתף בהן כל אחד.
כל המידע הפיננסי שלכם שמור במאגרים דיגיטליים,
אבל חברת האשראי שלכם לא יכולה לפרסם ברשת את היסטוריית הקניות שלכם.
חוקים משופרים יוכלו לטפל בהפרות הפרטיות אחרי שהן קורות,
אבל אחד הדברים הכי קלים לכולנו הוא לערוך שינויים אישיים
שיעזרו לנו לשמור איש על פרטיות זולתו.
תמיד אומרים לנו שהפרטיות שלנו
היא אך ורק באחריותנו הבלבדית.
אומרים לנו לנטר ולעדכן תמיד את הגדרות הפרטיות שלנו.
אומרים לנו "לעולם אל תעלו את מה שאינכם רוצים שכל העולם יראה."
זה לא הגיוני.
המדיה הדיגיטלית היא סביבה חברתית
ואנו כל הזמן משתפים דברים עם אנשים מהימנים.
כפי שטוענת ג'נט ורטסי, חוקרת מאוניברסיטת פרינסטון,
הנתונים והפרטיות שלנו אינם רק אישיים
אלא בין-אישיים.
אז משהו שיהיה לכם ממש קל לעשות
הוא להתחיל לבקש רשות לפני שמעלים מידע של מישהו.
אם אתם רוצים להעלות לרשת תמונה של מישהו, בקשו רשות.
אם אתם רוצים להעביר הלאה דבר דוא"ל,
בקשו רשות.
אם אתם רוצים להעלות סלפי עירום של מישהו,
ברור שעליכם לבקש רשות.
השינויים האישיים האלה יכולים באמת לעזור לנו להגן זה על פרטיותו של זה,
אבל עלינו לגייס לכך גם את חברות הטכנולוגיה.
לחברות האלה יש תמריץ קטן מאד לעזור בהגנת פרטיותנו
כי המודלים העסקיים שלהן תלויים בכך שנשתף הכל
עם אנשים רבים ככל האפשר.
כיום, אם אני שולחת לכם תמונה,
אתם יכולים להעביר אותה למי שבא לכם.
אבל מה הייתי יכולה להחליט אם התמונה ברת-העברה או לא?
זה יאמר לכם: "אינני מרשה לך להפיץ את התמונה הזאת."
אנו עושים משהו כזה כל הזמן כדי להגן על זכויות יוצרים.
אם אתם קונים ספר אלקטרוני, אסור לכם לשלוח אותו למי שבא לכם.
אז למה לא לנסות את זה בטלפונים הניידים?
אנו יכולים לדרוש מחברות הטכנולוגיה להוסיף את ההגנות האלה
למכשירים ולמערכות שלנו כברירת-מחדל.
אחרי הכל, מותר לכם לבחור את צבע המכונית שלכם,
אבל כריות האוויר מוגדרות כתקן.
אם לא נקדיש יותר מחשבה לפרטיות הדיגיטלית שלנו ולנושא ההסכמה,
ההשלכות תהיינה חמורות.
היתה נערה מאוהיו --
נקרא לה "ג'ניפר" כדי לשמור על פרטיותה.
היא שיתפה את החבר מהתיכון בתמונות העירום שלה,
במחשבה שהיא יכולה לסמוך עליו.
למרבה הצער, הוא בגד באמונה
והפיץ את תמונותיה בכל בית הספר.
ג'ניפר הוכתה מבוכה והשפלה,
אבל במקום לגלות אהדה, חברי כיתתה הטרידו אותה.
הם כינו אותה "זונה" ו"פרוצה"
ואימללו את חייה.
ג'ניפר החלה להיעדר מביה"ס וציוניה הידרדרו.
בסופו של דבר החליטה ג'ניפר לשים קץ לחייה.
ג'ניפר לא עוללה כל רע.
היא רק שיתפה תמונת עירום
עם אדם שחשבה שתוכל לסמוך עליו.
אבל החוקים שלנו אומרים לה
שהיא ביצעה מעשה נורא, שווה-ערך לפורנוגרפיית ילדים.
הנורמות המגדריות שלנו אומרות לה
שביצירת תמונת עירום זו, של עצמה,
היא משום-מה עשתה את המעשה הכי נורא ומביש.
וכשאנו מניחים שאין מקום לפרטיות במדיה הדיגיטלית,
אנו מוחקים ופוטרים לגמרי את התנהגותו המרושעת של החבר שלה.
אנשים ממשיכים לומר לקורבנות הפרת הפרטיות,
"מה עבר לך בראש?
"אסור היה לך לשלוח את התמונה ההיא."
אם אתם רוצים לדעת מה לומר במקום זה, מה דעתכם על זה:
תארו לעצמכם שאתם פוגשים חבר ששבר את רגלו בתאונת סקי.
הוא הסתכן במשהו מהנה, וזה לא נגמר טוב.
אבל סביר להניח שלא תהיו שמוקים ותגידו,
"כנראה שלא היית צריך לעשות סקי."
אם נקדיש עוד מחשבה לנושא ההסכמה,
נראה שקורבנות הפרת הפרטיות
ראויים לאהדה שלנו,
ולא להפללה, להשפלה, הטרדה או עונש.
אנו יכולים לתמוך בקורבנות ולמנוע הפרת פרטיות
בכך שנכניס שינויים חוקיים, אישיים וגם טכנולוגיים.
כי הבעיה איננה הסקסטינג אלא הפרטיות הדיגיטלית.
ואחד הפתרונות הוא הסכמה.
אז בפעם הבאה שיגיע אליכם קורבן להפרת פרטיות,
במקום להאשים אותו או אותה, בואו נעשה את זה:
נשנה את המושגים שלנו אודות הפרטיות הדיגיטלית
ונגיב בחמלה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)