Numele meu este Hannah,
și acest cuvânt e un palindrom.
Palindromul e un șir de litere ce se citește la fel
de la stânga la dreapta și invers.
Asta dacă știi să citești.
Chestia e că,
(Râsete)
toată familia mea are nume palindrom.
E ca o tradiție.
Avem „Mama” (Mum), „Tata” (Dad),
(Râsete)
„Buni” (Nan), „Bunu” (Pop).
(Râsete)
A, și fratele meu, Kayak.
(Râsete)
Iată.
Tocmai am făcut o glumiță.
(Râsete)
Îmi place să încep cu o glumă, pentru că sunt comedian.
Deci, deja știți două chestii despre mine:
că mă cheamă Hannah și că sunt comedian.
N-am pierdut vremea, nu?
Iată un al treilea lucru despre mine:
nu cred că am capacitatea să exprim ceea ce gândesc.
Îndrăzneț mod de a începe un discurs, nu?
Dar e adevărat.
Dintotdeauna mi-a fost extrem de greu
să îmi transpun gândurile în cuvinte.
Cam sună a contradicție, nu?
Ca cineva ca mine, care e dezastru la conversație,
să devină artist de stand-up.
Iată, însă, iată.
Lucrurile chiar așa stau.
Primele mele încercări în ale comedi.. comedie.. vedeți?
Vedeți? Vedeți?
(Râsete)
Primele mele încercări în comedie au fost
când aveam aproape 30 de ani.
Sufeream de timiditate patologică, stimă de sine scăzută, eram practic mută
și nu ținusem în viața mea un microfon.
Dar de îndată ce am ieșit pentru prima oară în fața unui public,
chiar înainte să spun prima mea glumă,
am știut clar că iubesc stand-up-ul,
și că stand-up-ul mă iubea pe mine.
Dar nu înțelegeam de ce, nici să mă pici cu ceară.
Cum naiba puteam face atât de bine ceva la care eram atât de dezastru?
(Râsete)
Nu înțelegeam, nu mă prindeam care-i faza.
Asta până când m-am prins.
Dar înainte să vă explic
cum de eram atât de bună la ceva la care eram dezastru,
haideți să vă mai servesc o contradicție:
nu mult după ce am aflat răspunsul,
am decis să renunț la comedie.
Iar înainte să vă explic și această contradicție
cu care sigur v-am trezit neuronii,
haideți să vă mai zic una:
retragerea mi-a propulsat cariera de comedian.
(Râsete)
Pe bune, m-a lansat într-un fel că după ce am renunțat la a fi comedian,
am devenit cel mai titrat comedian de pe planetă.
Ce să zic, se pare că la a-mi planifica retragerea sunt și mai dezastru
decât la a-mi exprima propriile gânduri.
Bun. Tot ce-am făcut până acum,
în afară de a vă da câteva detalii biografice,
este că în mod indirect v-am spus că am trei idei
pe care vreau să vi le împărtășesc astăzi.
Și am făcut asta prin a vă împărtăși trei contradicții:
una - sunt bună la vorbit, nu sunt bună la vorbit;
am renunțat, n-am renunțat.
Trei idei, trei contradicții.
Acum, dacă vă întrebați de ce sunt doar două chestii
pe așa-zisa mea listă de trei...
(Râsete)
Vă reamintesc că vorbim despre o listă de contradicții.
Concentrați-vă un pic!
(Râsete)
Tipii de la TED m-au sfătuit ca, având în vedere timpul disponibil,
cel mai bine ar fi să mă rezum la o idee.
Am refuzat.
(Râsete)
Ce știu ei?
Ca să-nțelegeți de ce am ales să ignor acest sfat, de altfel foarte bun,
haideți să ne întoarcem la începutul discursului,
mai precis, la gluma cu palindromul.
Gluma asta folosește trucul meu preferat al meseriei de comedian:
regula celor trei,
în care faci o declarație,
pe care o susții apoi
cu exemple.
Toată familia mea are nume palindrom:
Mama (Mum), Tata (Dad), Buni (Nan), Bunu (Pop).
Primele două exemple crează un model,
și acest model generează anticipare.
Și-apoi vine al treilea exemplu - bam! Kayak. Ceeee?
Aceasta e regula celor trei.
Unu, doi, surpriză! Ha ha!
(Râsete)
Regula celor trei nu e doar fundamentul creațiilor mele,
dar și al felului cum comunic.
Așa că n-am de gând să schimb absolut nimic pentru nimeni,
nici măcar pentru TED,
care, subliniez, semnifică trei idei:
tehnologie, divertisment
și nătărăi.
(Râsete)
Funcționează de fiecare dată, nu?
Dar e nevoie de mai mult decât de glume
ca să te consacri drept un comedian profesionist.
Îți trebuie acea abilitate de a merge pe linia fină dintre a fi fermecător
și dezamăgitor.
Și am descoperit că cel mai eficient mod de a genera cantitatea de șarm necesară
pentru a neutraliza personalitatea mea dezamăgitoare
este nu prin glume, ci prin povești.
Așa că numerele mele de stand-up sunt pline cu povești:
despre cum am crescut, despre cum mi-am recunoscut homosexualitatea,
despre abuzurile suportate nu doar pentru că sunt femeie,
dar mai sunt și mare, și mă consider de gen masculin.
Dacă mă urmăriți online, uitați-vă la comentarii,
și o să înțelegeți la ce mă refer.
(Râsete)
Acum e acel moment din discurs în care schimb ritmul
și vă spun o poveste despre tot ce v-am descris mai sus.
În ultimele sale zile de viață,
bunica mea a fost înconjurată de oameni.
Mulți oameni,
pentru că bunica mea era prezența maternă iubitoare
a unei familii mari și iubitoare.
Dacă nu v-ați prins deja,
din acea familie fac parte și eu.
Am avut norocul să-mi pot lua la revedere de la bunica
chiar în ziua când a murit.
Dar ea era deja în lumea ei,
așa că a fost mai mult un „la revedere” doar din partea mea.
Mi-am amintit atunci de o mulțime de lucruri,
la care nu mă mai gândisem de foarte mult timp,
cum sunt scrisorile pe care i le scriam bunicii
când am început facultatea.
Erau pline de povești amuzante și anecdote
pe care le înfloream ca s-o amuz mai tare.
Mi-am amintit și cum mi se opreau în gât cuvintele
despre spaima și anxietatea care m-au cuprins încercând să-mi făuresc
mica mea viață
într-o lume care mi se părea mult prea mare pentru mine.
Dar în acele scrisori îmi găseam alinarea,
pentru că le scriam având-o pe bunica în minte.
Dar pe măsură ce lumea devenea tot mai mare și mai copleșitoare,
iar abilitatea mea de a-i face față devenea tot mai rea, nu mai bună,
am încetat să-i mai scriu bunicii.
Pur și simplu nu mi se părea că duc viața despre care bunicii să-i fi plăcut
să citească.
Bunica mea nu a știut că sunt lesbiană.
Cu șase luni înainte să moară,
m-a întrebat, din senin, dacă am prieten.
Îmi amintesc că atunci, pe moment, am luat decizia
să nu-i spun adevărul.
Am ales asta deoarece știam că viața ei era pe sfârșite,
timpul meu cu ea era limitat
și nu voiam să-l petrec discutând despre lucrurile care ne făceau diferite.
Voiam să povestim mai degrabă despre ce ne unea.
Așa că am schimbat subiectul.
Pe moment, mi s-a părut că am luat decizia corectă.
Dar pe măsură ce vedeam viața bunicii
scurgându-se către final,
mă tot gândeam că poate am făcut o greșeală
neîmpărtășindu-i ceva atât de important pentru mine.
Eram conștientă, însă, că ratasem ocazia
și, așa cum zicea bunica,
„Acum toate legumele-s terci,
degeaba vrei să mai scoți ceapa afară.”
(Râsete)
Am reflectat la asta,
și la cum am avut de gestionat prea multă ceapă
când eram copil,
lesbiană fiind într-un stat în care homosexualitatea era ilegală.
Cu această revelație am realizat cât de strâns eram legată
în lanțurile propriei mele rușini internalizate.
M-am gândit apoi la toate traumele mele:
violența, abuzurile, violul.
Și în tot acest hățiș de gânduri,
o idee, o întrebare îmi tot răsărea în minte
și nu aveam răspuns la ea:
Care este scopul umanității mele?
Din toată familia mea, mi se părea că semăn cel mai tare cu bunica.
Aveam cele mai multe trăsături comune.
Bine, acuma nu prea mai avem.
Moartea chiar îi schimbă pe oameni.
Ăsta...
(Râsete)
Ăsta e un simț al umorului à la bunica mea.
Deci persoana cu care simțeam că semăn cel mai mult
era mamă, bunică, străbunică,
stră-străbunică.
Eu? Eu reprezentam finalul absolut al ramurii mele din arborele genealogic.
Și nici măcar nu sunt 100% sigură că mai sunt conectată cu trunchiul.
Care este scopul umanității mele?
Anul care a urmat decesului bunicii mele a fost cel mai creativ
din toată viața mea.
Bănuiesc că e din cauză că, în fața unui final, gândurile mi se adună
mai degrabă decât să se împrăștie.
Gândirea mea nu e un proces linear.
Am o gândire vizuală. Eu îmi văd gândurile.
Nu am memorie fotografică,
și mintea mea nu e o înșiruire statică de gânduri.
Folosesc un fel de limbaj din hieroglife în continuă dezvoltare
pe care l-am creat,
pe care îl înțeleg și în care gândesc foarte bine.
Dar mi-e greu să-l traduc.
Nu știu să pictez, să desenez, să sculptez, nici măcar să cos un nasture.
cât despre scris,
sunt acceptabilă, dar e un proces chinuitor de traducere,
și nu simt că rezultatul e unul bun.
Iar ca să-mi exprim gândurile, cum spuneam, nu strălucesc la asta.
Dintotdeauna am resimțit vorbitul ca pe un cadru limitativ
pentru lumea mea lăuntrică.
Altfel spus,
dintotdeauna am înțeles mult mai mult decât am fost vreodată capabilă să exprim.
Cu aproximativ un an înainte de moartea bunicii
am fost diagnosticată oficial cu autism.
Pentru mine, asta a fost o veste bună.
Dintotdeauna am crezut că nu sunt capabilă să-mi trăiesc viața ca un om normal
din cauză că sunt anxioasă și depresivă.
Dar, se pare că
eram anxioasă și depresivă
din cauză că nu eram capabilă să-mi trăiesc viața ca un om normal.
Asta pentru că nu eram un om normal,
dar habar nu aveam.
Bine, să nu credeți că nu mai întâmpin dificultăți.
Fiecare zi e o mică provocare,
ca să fiu sinceră.
Dar măcar acum știu care-mi sunt reperele,
iar normalitatea nu e unul dintre ele.
Provocarea mea nu e să ies din furtună.
Provocarea mea e să găsesc mereu centrul furtunii.
În afară de modalitățile uzuale prin care cei ca mine își găsesc liniștea,
comportamente repetitive, rutine, gândire obsesivă,
eu mai am o cale neobișnuită către inima furtunii:
stand-up-ul.
Și dacă mai aveți nevoie de dovezi despre faptul că sunt diferită, da,
sunt calmă atunci când fac un lucru care îi înspăimântă pe majoritatea.
Sunt aproape moartă pe dinăuntru în zona asta.
(Râsete)
Diagnosticul mi-a oferit suportul în care să încadrez părți din mine
pe care nu le-am înțeles niciodată.
Dintr-o dată, nu mai eram o inadaptată,
și pentru o vreme, m-am lăsat îmbătată de nou-descoperita încredere
în gândirea mea.
Dar după moartea bunicii, acea încredere s-a prăbușit
pentru că eu jelesc gândind.
Și în acea durere,
am văzut cu claritate
cât de extraordinar de izolată sunt și am fost mereu.
Care este scopul umanității mele?
Am reflectat mult asupra faptului că autismul și sindromul post-traumatic
au atâtea în comun.
Și m-am panicat,
pentru că eu le am pe amândouă.
O să pot vreodată să le separ?
Dintotdeauna mi s-a spus că traumele le depășești
vorbind despre ele.
Eu am vorbit despre ele,
dar tot eram la discreția lor.
Sunt parte din terciul meu, și nu pot scoate cepele afară.
Am realizat, în acel moment,
că da, îmi povesteam traumele, dar pentru amuzament.
Am înlăturat părțile întunecate, am separat suferința,
și am rămas agățată de traume ca să-mi amuz publicul.
Conectam oamenii între ei cu ajutorul comediei,
iar eu rămâneam total izolată.
Care este scopul umanității mele?
Nu aveam un răspuns,
dar aveam o idee.
Voiam să spun adevărul,
tot adevărul meu,
nu pentru amuzament, ci ca să împărtășesc durerea reală, viscerală, a traumei mele.
Și m-am gândit că cea mai bună metodă ar fi un spectacol de comedie.
Și exact asta am făcut.
Am scris un spectacol de comedie care nu respectă structura clasică
în care comedienii își termină povestea cu câte un deznodământ
care e amuzant.
Nu m-am oprit aici.
Am trecut de orice limită,
și am ajuns în măruntaiele metaforice ale audienței mele.
Scopul meu nu era să-i fac să râdă.
Voiam să-i las fără suflare,
să-i șochez,
să-i fac să-mi asculte povestea și să-mi simtă durerea
fiecare în parte, și nu ca o mulțime amuzată, fără minte.
Și asta am făcut, iar spectacolul l-am denumit „Nanette”.
Multă lume...
(Aplauze)
Multă lume susține
că „Nanette” nu e un spectacol de comedie.
Sunt total de acord cu ei. Cu siguranță „Nanette” nu e un spectacol de comedie.
Și totuși, acești oameni nu au dreptate.
(Râsete)
Deoarece argumentul lor
este că eu aș fi eșuat în a face comedie.
Nu am eșuat în a face comedie.
Ba chiar am luat tot ce știu despre comedie,
toate cunoștințele, instrumentele, trucurile,
pe toate le-am folosit ca să distrug comedia.
Și nu poți distruge comedia cu comedie,
dacă nu știi să faci comedie.
Neputincioasă fie-ți arma!
(Râsete) (Aplauze)
Dar nu asta era ideea.
Scopul meu nu era să distrug comedia și-atât.
Voiam s-o distrug ca s-o pot reconstrui și să-i dau o altă formă.
O formă care să poată susține mai bine
tot ce aveam nevoie să împărtășesc.
La asta m-am referit când am zis că am renunțat la comedie.
Probabil ați ajuns în punctul în care vă întrebați:
„Minunat, dar care-s alea trei idei, până la urmă?
Nu e prea clar.”
Mă bucur că am pretins că întrebați.
(Râsete)
Sunt sigură că destul de mulți dintre voi ați identificat deja cele trei idei.
Sunteți o audiență inteligentă,
așa că nu m-ar surprinde.
S-ar putea să vă surprindă însă faptul că nu am trei idei.
V-am spus că am trei idei, dar am mințit.
V-am indus în eroare, ca un om amuzant ce sunt.
Ce am făcut, de fapt, e că am luat un pumn de idei de-ale mele
și le-am împrăștiat ca pe semințe prin acest discurs.
De ce am făcut asta?
Păi, dincolo de poante și amuzament,
totul se reduce la ceva ce zicea bunica mea mereu:
„Nu grădina, ci grădinăritul contează.”
„Nanette” m-a învățat înțelesul acestui adevăr.
Credeam că faptul că am distrus comedia
și mi-am spus povestea în tot adevărul și suferința ei,
o să mă împingă spre limitele existenței și ale artei.
Mă așteptam la asta și eram pregătită să plătesc prețul, ca să-mi spun povestea.
Dar nu s-a întâmplat așa.
Lumea nu m-a respins, dimpotrivă, s-a apropiat de mine.
Printr-un act de răzvrătire, de fapt m-am integrat.
Și mi-a luat mult timp să înțeleg
că această contradicție
are aceeași explicație cu cealaltă contradicție,
și anume, cum pot face atât de bine ceva la care nu sunt bună deloc.
Vedeți, în viața de zi cu zi,
e un chin pentru mine să vorbesc cu ceilalți,
pentru că structura mea neuronală mă face să-mi fie foarte greu să gândesc,
să ascult, să vorbesc și să procesez informații noi,
totul în același timp.
Dar pe scenă nu am nevoie să gândesc.
Îmi pregătesc discursul în avans.
Nu am nici nevoie să ascult. Asta e treaba voastră.
(Râsete)
Și nici de vorbit nu vorbesc, propriu-zis,
pentru că în realitate îmi recit materialul pregătit.
Așa că tot ce-mi mai rămâne
este să fac tot posibilul
să creez o legătură autentică cu publicul.
Și dacă am învățat ceva din experiența cu „Nanette”,
este că această legătură nu depinde numai de mine.
Aveți și voi un rol.
Poate că „Nanette” s-a născut în mintea mea,
dar ea trăiește și crește acum într-o mulțime de alte minți,
care, evident, nu sunt ale mele,
dar cu care îmi place să cred că m-am conectat.
Astfel, ea e acum mai presus de mine,
așa cum scopul umanității e mai presus de noi toți.
Înțelegeți de aici ce considerați.
Vă mulțumesc și bună ziua!
(Aplauze)