אני אדבר על המצאת הריצה מחדש.
זה בעצם רק ימין, שמאל, ימין, שמאל, נכון?
כלומר, אנחנו עושים את זה כבר 2 מיליון שנים,
אז קצת יהיר מצידי להניח שיש לי משהו חדש לומר
שלא נאמר ויושם כבר מזמן.
אבל הדבר היפה בריצה, כפי שגיליתי,
הוא שבריצה תמיד קורים דברים מוזרים.
לדוגמא: לפני חודשיים, אם ראיתם את מרתון ניו-יורק,
אני בטוח שראיתם משהו שמעולם לא נראה לפני כן.
אשה אתיופית בשם דררטו טולו מתייצבת על קו הזינוק.
היא בת 37,
היא לא ניצחה באף מרתון כבר 8 שנים,
ובחודשים שקדמו לתחרות, היא כמעט מתה בזמן לידה.
דררטו טולו כבר עמדה לפרוש מריצה,
אבל היא החליטה להמר על הכל
וללכת על זה בשיא ההתלהבות, בפעם האחרונה,
בארוע הבולט,
מרתון ניו יורק.
אבל – חדשות רעות לדררטו טולו – היו עוד כמה מתחרות עם אותו רעיון,
כולל מדליסטית הזהב האולימפית,
ופולה רדקליף, חיה רעה,
רצת המרתון המהירה ביותר בהיסטוריה, בגדול.
רחוקה רק 10 ד' משיא העולם לגברים,
פולה רדקליף היא כמעט בלתי מנוצחת.
אלו המתחרות שעמדו מולה.
האקדח יורה,
והיא אפילו לא אנדרדוג,
היא האנדרדוג של האנדרדוגים.
אבל האנדר-אנדרדוג מחזיקה מעמד,
ובק״מ ה-35 מתוך 42 הק״מ של המירוץ,
הנה דררטו טולו בין רצות הקבוצה המובילה.
ואז קורה משהו ממש מוזר.
פולה רדקליף, מי שכולם בטוחים שתחטוף את הפרס
מידיה של דררטו טולו האנדר-אנדרדוג,
לפתע תופסת את רגלה ומתחילה להאט את הקצב.
אז כולנו יודעים מה עושים במצב כזה, נכון?
מכניסים לה מרפק בשיניים
וטסים לקו הסיום.
דררטו טולו הורסת את התסריט.
במקום לזנק קדימה,
היא מאיטה, תופסת את פולה רדקליף,
ואומרת, "קדימה, בואי איתנו, את יכולה לעשות את זה."
אז פולה רדקליף, לרוע המזל, עושה את זה.
היא משיגה את הקבוצה המובילה ודוחפת לעבר קו הסיום.
אבל אז היא מאטה שוב.
ובפעם השניה דררטו טולו תופסת אותה ומנסה למשוך אותה.
ופולה רדקליף בנקודה הזו אומרת,
"אני גמורה. רוצי."
אז זה סיפור פנטסטי, וכולנו יודעים איך הוא מסתיים.
היא מפסידה את הצ'ק,
אבל חוזרת הביתה עם משהו הרבה יותר גדול וחשוב.
אבל דררטו טולו שוב הורסת את התסריט.
במקום להפסיד היא עוקפת בלהבה את החבורה המובילה ומנצחת.
מנצחת את מרתון ניו יורק,
והולכת הביתה עם צ'ק גדול ושמן.
זה סיפור שמחמם את הלב,
אבל אם חופרים מעט יותר עמוק,
אי אפשר שלא לתהות מה בדיוק קרה שם.
כשיש לכם שתי חריגות ביצור אחד,
זו אינה מקריות.
כשיש מישהו שהוא יותר תחרותי ויותר רחום מכל אחד אחר בתחרות,
גם זו אינה מקריות.
תראו לי יצור עם קרומים על הרגלים וזימים –
ברור שהוא קשור למים.
מישהו עם לב כזה, קיים שם איזה שהוא חיבור.
והתשובה, אני חושב,
נמצאת בקניוני הנחושת של מקסיקו,
שם חי שבט מתבודד הנקרא טראהומרה.
האינדיאנים של הטראהומרה יוצאי דופן בשלושה דברים.
הראשון,
הם חיים כיום בדיוק כפי שחיו לפני 400 שנה.
כשהכובשים הגיעו לצפון אמריקה, עמדו בפני הילידים שתי אפשרויות:
או להילחם מולם, או לברוח.
המאיה והאצטק נלחמו,
וזו הסיבה לכך שנשארו מעט מאוד אנשי מאיה ואצטק.
לטראהומרה היתה אסטרטגיה שונה.
הם ברחו והתחבאו בתוך מערכת קניונים מסועפת דמויית מבוך,
הנקראת קניוני הנחושת,
ומאז המאה ה-17 ועד היום,
הם חיים שם בערך כפי שחיו מאז ומעולם.
הדבר השני המדהים בטראהומרה
הוא שגם בגיל מבוגר מאוד - 70, 80,
הם לא סתם רצים מרתונים, אלא מגה-מרתונים.
הם לא רצים 42 ק"מ,
הם רצים 150, 250 ק"מ רצוף,
וכפי הנראה ללא פציעות או בעיות.
הדבר האחרון שמדהים בטראהומרה
הוא שכל הדברים שנדבר עליהם היום,
כל הדברים שאנחנו מנסים לפתור
בעזרת הטכנולוגיה וכח החשיבה שלנו,
דברים כמו מחלות לב, כולסטרול, סרטן,
פשע, מלחמות, אלימות, דכאון –
כל הדברים האלה – אינם מוכרים לטראהומרה.
הם חופשיים מכל המחלות המודרניות הללו.
אז מה הקשר?
אנחנו מדברים על יוצאי דופן.
חייב להיות כאן איזה שהוא קשר סיבתי.
אז יש צוותים של מדענים בהרווארד ובאוניברסיטת יוטה
שמתאמצים מאוד לנסות ולהבין
את מה שהטראהומרה יודעים מאז ומתמיד.
הם מנסים לפתור את אותן תעלומות.
ושוב, תעלומה בתוך תעלומה –
אולי המפתח לחידת דררטו טולו והטראהומרה
נמצא בשלוש תעלומות אחרות שהן:
שלושה דברים, אם יש לכם תשובה – עלו לבמה, המקרופון שלכם,
כי לאף אחד אחר אין תשובה.
ואם לכם יש, אז אתם חכמים יותר מכל אדם אחר.
תעלומה מס' 1 היא זו:
לפני 2 מיליון שנים המוח האנושי זינק בגודלו.
לאוסטרלופיתקוס היה מוח אפונה קטן.
לפתע בני האדם מופיעים – הומו ארקטוס – ראש מלון גדול.
כדי לתחזק מוח בגודל כזה, נחוץ מקור אנרגיה קלורית מרוכזת.
במילים אחרות, בני האדם הראשונים אכלו חיות מתות –
אין על זה ויכוח, זו עובדה.
הבעיה היחידה היא,
שהנשקים החדים הראשונים הופיעו רק לפני 200,000 שנה.
אז איך שהוא במהלך כמעט 2 מיליון שנה,
הרגנו חיות ללא כלי נשק.
עכשיו, לא השתמשנו בכוח שלנו,
כי אנחנו היינו הכי פחדנים בג'ונגל.
כל חיה אחרת היתה חזקה מאיתנו.
היו להם ניבים וטופרים, זריזות ומהירות.
אנחנו חושבים שאוסיין בולט הוא מהיר.
סנאי לוקח את בולט בקלות.
אנחנו לא מהירים.
זה יהיה ענף אולימפי:
שחררו סנאי ומי שתופס אותו מקבל מדליית זהב.
(צחוק)
אז בלי נשק, בלי מהירות, בלי כוח, ניבים או טופרים.
איך אנחנו הורגים את החיות האלה?
תעלומה מס' 1.
תעלומה מס' 2:
נשים מתחרות באולימפיאדה כבר די הרבה זמן,
אבל דבר אחד יוצא דופן לגבי כל רצות המרחקים הקצרים –
כולן על הפנים, כולן גרועות.
אין אשה אחת מהירה על פני כדה״א ומעולם לא הייתה.
רצת המייל המהירה ביותר קבעה תוצאה של 4:15.
בקלות אני מוצא נער בתיכון שרץ מהר יותר מ-4:15.
מאיזו שהיא סיבה אתן ממש איטיות.
(צחוק)
אבל תלכו למרתון שדיברנו עליו –
הרשו לכן להשתתף במרתון לראשונה רק לפני 20 שנה,
כי לפני שנות ה-80
המדע הרפואי טען שאם אשה תנסה לרוץ 42 ק"מ –
מישהי יודעת מה יקרה אם תנסו לרוץ 42 ק"מ?
למה נאסר עליכן להשתתף במרתון לפני שנות ה-80?
(קהל: הרחם ייקרע.) הרחם שלה ייקרע.
כן. איברי הרבייה היו נקרעים.
הרחם היה נופל, ממש נופל מחוץ לגוף.
(צחוק)
עכשיו, אני הייתי בהרבה מרתונים,
ועדיין לא ראיתי רחמים...
(צחוק)
אז נשים רצות מרתון רק ב-20 השנים האחרונות.
בעקומת הלמידה הקצרה מאוד הזו,
אתן התקדמתן מאיברים שבורים
לכך שאתן רחוקות רק ב-10 דק' משיא העולם הגברי.
ואז עוברים את 42 הק"מ,
למרחקים שמדע הרפואה טען שהם קטלניים עבור בני אדם –
אתם זוכרים שפיידיפידס מת כשהוא רץ 42 ק"מ –
כשמגיעים ל-80, 150 ק"מ,
פתאום זה סיפור אחר לגמרי.
תקחו רצות כמו אן טרייסון, או ניקי קימבל, או ג'ן שלטון,
שימו אותן בתחרות של 80 או 150 ק"מ מול כל אדם בעולם,
50% סיכוי שהן מנצחות.
אתן לכן דוגמא.
לפני שנתיים, אמילי באייר נרשמה למרוץ שנקרא 'הרדרוק 100',
השם אומר הכל.
נותנים לכם 48 שעות לסיים את המרוץ.
אז אמילי באייר, מתוך 500 רצים,
היא מסיימת במקום ה-8, בעשיריה המובילה,
למרות שהיא עצרה בכל תחנות התמיכה במרוץ כדי להיניק את התינוק שלה
(צחוק)
ועדיין, השיגה 492 אנשים אחרים.
אז התעלומה האחרונה:
למה נשים נעשות טובות יותר ככל שהמרחקים גדלים?
התעלומה השלישית היא זו:
באוניברסיטת יוטה התחילו לעקוב אחרי זמני הסיום של רצי מרתון.
ומה שהם מצאו
הוא שאם תתחילו לרוץ מרתון בגיל 19,
אתם תשפרו מהירות כל שנה, עד שתגיעו לשיא בגיל 27.
לאחר מכן, תיכנעו לכוחות הזמן,
ותהפכו ליותר ויותר איטיים,
עד שתחזרו לאותה מהירות בה רצתם בגיל 19.
אז בערך 7-8 שנים עד שתגיעו לשיא,
ואז נפילה הדרגתית,
עד שתחזרו לנקודת ההתחלה.
הייתן חושבות שלוקח 8 שנים לחזור לאותה מהירות, אולי 10 שנים,
לא – זה לוקח 45 שנה.
גברים ונשים בני 64 רצים באותו קצב שרצו בגיל 19.
עכשיו, נראה אתכן חושבות על פעילות גופנית אחרת –
ובבקשה אל תגידו גולף – משהו קשה –
(צחוק)
שבה הזקנים מצליחים כמו שהצליחו כנערים.
אז יש לכן את שלוש התעלומות האלה.
האם יש חלק בפאזל
שיכול לחבר את כל הדברים האלה יחד?
צריך מאוד להיזהר בכל פעם שמישהו מביט לפרה-היסטוריה
ומנסה לתת לכם תשובה כללית,
כי משום שזה פרה-היסטוריה,
הוא יכול להגיד מה שהוא רוצה ולצאת מזה בשלום.
אבל אני מציע את הדבר הבא:
אם תשימו חלק אחד באמצע הפאזל הזה,
פתאום הכל מתחבר יחד לתמונה ברורה.
אם אתם תוהים למה הטראהומרה לא רבים, ולא מתים ממחלות לב,
למה אשה אתיופית ענייה בשם דררטו טולו
יכולה להיות הכי רחומה וגם הכי תחרותית,
ולמה הצלחנו איך שהוא להשיג מזון ללא נשק,
אולי זה משום שבני האדם,
למרות שאנחנו אוהבים לחשוב על עצמנו כעל אדוני היקום,
למעשה נבררו כלא יותר מלהקת כלבי ציד.
אולי התפתחנו כחיה בלהקת ציד.
כי היתרון היחיד שהיה לנו בטבע –
שוב, זה לא ניבים, טופרים או מהירות –
הדבר היחיד שאנחנו עושים ממש ממש טוב, זה להזיע.
אנחנו ממש טובים בלהזיע ולהסריח.
יותר טוב מכל יונק על פני כדה"א, אנחנו מזיעים ממש טוב.
אבל היתרון באי הנוחות החברתית הזו
הוא העובדה שכשזה מגיע לריצה בתנאי חום כבד ולמרחקים גדולים,
אנחנו מצויינים, הכי טובים בעולם.
קחו סוס ביום חם,
ואחרי 8-10 ק"מ לסוס הזה יש בחירה.
או לנשום, או להתקרר,
הוא לא יכול לעשות את שניהם –
אנחנו כן יכולים.
אז מה אם התפתחנו כחיות בלהקת ציד?
מה אם היתרון הטבעי היחיד שהיה לנו בעולם
הוא העובדה שאנחנו יכולים לצאת יחד כקבוצה,
לצאת לסוואנה האפריקאית, לבחור אנטילופה,
ובלהקה להריץ את הדבר הזה למוות?
זה כל מה שיכולנו לעשות.
יכולנו לרוץ ממש רחוק ביום חם.
אז אם זה נכון, עוד שני דברים צריכים להיות נכונים גם כן.
מילת המפתח במושג ״להקת ציד״,
היא "להקה."
אם תצאו לבדכם, ותנסו לרדוף אחר אנטילופה,
אני מבטיח לכם שתהיינה שתי גוויות בסוואנה.
צריך להקה כדי לעבוד יחד.
צריך את בני ה-64-65 שכבר עושים את זה זמן רב,
כדי להבין איזו אנטילופה לנסות לתפוס.
העדר מתפצל ואז מתאחד שוב.
הסיירים המומחים האלה חייבים להיות חלק מהלהקה.
הם לא יכולים להיות 15 ק"מ מאחור.
אתם זקוקים לנשים ולמתבגרים איתכם,
כי שתי התקופות בחיים בהם אתם זקוקים להכי הרבה חלבון מן החי,
הן בתקופה בה אתן מניקות או בגיל ההתבגרות.
לא הגיוני שתהיה לנו אנטילופה מתה כאן,
והאנשים שרוצים לאכול אותה יהיו במרחק של 80 ק"מ.
הם צריכים להיות חלק מהלהקה.
אתם זקוקים לחתיכים בני ה-27 שנמצאים בשיא אונם,
ומוכנים להפיל את הטרף,
ואתם צריכים שהמתבגרים,
ילמדו איך עושים את זה ויהיו מעורבים.
הלהקה נשארת יחד.
עוד דבר שחייב להיות נכון בלהקה הזו: היא לא יכולה להיות חומרנית מדי.
אי אפשר לסחוב את כל הזבל שלכם, תוך כדי מרדף אחר האנטילופה.
אתם לא יכולים להיות להקה של מתוסכלים, או של כאלה שעושים חשבון.
כמו "אני לא רודף אחרי האנטילופה של הבחור הזה,
״הוא עצבן אותי, שהוא ירדוף אחרי האנטילופה בעצמו."
הלהקה חייבת להיות מסוגלת לוותר על הגאווה,
לשתף פעולה ולהרתם למאמץ משותף.
מה שתקבלו בסוף, במילים אחרות,
זו תרבות שדומה להפליא לזו של הטראהומרה –
אותו שבט שנותר ללא שינוי מאז תקופת האבן.
זה טיעון באמת משכנע,
שאולי הטראהומרה עושים
בדיוק את מה שכולנו עשינו במשך 2 מיליון שנה.
שזה אנחנו, בחיים המודרניים, שסטינו מהדרך הנכונה.
אתם יודעים, אנחנו מסתכלים על ריצה כאל פעולה זרה, חייזרית,
כעונש על זה שאכלנו פיצה בערב הקודם.
אבל אולי זה משהו אחר.
אולי אנחנו הם אלה שלקחנו את היתרון הטבעי שהיה לנו
וקלקלנו אותו.
איך קלקלנו אותו?
נו, איך אנחנו תמיד מקלקלים דברים?
אנחנו מנסים לעשות מזה רווח.
אנחנו מנסים לארוז את זה ו״לשפר״ את זה,
ולמכור את זה לאנשים.
ומה שקרה הוא שהתחלנו לייצר,
את הדברים הרכים והמוגונדרים האלה ש"משפרים" את הריצה,
הקרויים בשם נעלי ריצה.
הסיבה שאני מתעצבן אישית מהנושא של נעלי ריצה,
הוא משום שקניתי מיליון כאלה, והמשכתי להיפצע.
ואני חושב שאם מישהו כאן רץ –
ודיברתי על זה עם קרול,
דיברנו שתי דקות מאחורי הבמה והיא דיברה על דורבן ברגל.
אם תדברו עם רץ, אני מבטיח שתוך 30 שניות,
השיחה תעבור לנושא פציעות.
אז אם בני האדם נבררו לרוץ, אם זה היה היתרון הטבעי היחיד שלנו,
אז למה אנחנו כ"כ גרועים בו? למה אנחנו ממשיכים להיפצע?
מה שמעניין בקשר לפציעות ריצה,
הוא שהן תופעה חדשה.
אם תקראו פולקלור ומיתולוגיה,
כל סוג של מיתוס או אגדה,
ריצה תמיד קשורה לחופש, חיוניות, נעורים וחוזק.
רק בתקופתנו ריצה מקושרת לפחד וכאב.
ג'רונימו נהג לומר
"חברי היחידים הם רגלי. אני בוטח רק ברגלי."
זה משום שבטריאתלון של שבט האפאצ'י
היו רצים 80 ק"מ בשטח מדברי,
נלחמים פנים אל פנים, גונבים כמה סוסים, ושולפים נשקים.
ג'רונימו אף פעם לא אמר משהו בסגנון:
"האכילס שלי, אני בהורדת עומס. אני צריך לקחת שבוע חופש,"
או "אני צריך לעשות אימון משולב. עדיין לא עשיתי יוגה. אני לא מוכן."
(צחוק)
בני האדם רצו, והם רצו כל הזמן.
אנחנו כאן היום.
יש לנו את הטכנולוגיה הדיגיטלית שלנו.
כל המדע שלנו נובע מהעובדה
שאבותינו הקדומים יכלו לעשות משהו יוצא דופן יום אחר יום --
לסמוך על רגליהם היחפות שירוצו מרחקים ארוכים.
אז איך אנחנו חוזרים לזה?
אני טוען שהדבר הראשון הוא:
להיפטר מכל האריזות, המבצעים, השיווק.
להיפטר מכל נעלי הריצה המסריחות.
להפסיק להתרכז במרתונים עירוניים,
בהם אם קבעתם זמן של 4 שעות אתם גרועים.
ואם קבעתם 3:59.59 אתם גדולים,
כי קבעתם את המינימום להשתתפות במירוץ אחר.
אנחנו צריכים לחזור לתחושת המשחק והכיף,
והייתי אומר גם לעירום,
שהפכו את הטראהומרה לאחת התרבויות הכי בריאות ושלוות של ימינו.
אז מה יצא לנו מזה?
אז תשרפו את הקלוריות מהגלידה של אמש?
אבל אולי יש כאן עוד רווח.
בלי להיות קיצוני מדי,
דמיינו עולם בו כולם יוכלו לצאת החוצה ולעסוק בפעילות גופנית,
שתגרום להם להיות רגועים יותר, שלווים יותר, בריאים יותר,
תאפשר להם לפרוק מתח –
עולם בו לא חוזרים למשרד בזעם,
בו לא חוזרים הביתה וכורעים תחת הלחץ.
אולי יש מצב ביניים בין מצבנו כיום
לבין מצבם התמידי של הטראהומרה.
אני לא אומר לחזור לקניוני הנחושת, ולחיות על תירס,
שהוא המאכל המועדף על הטראהומרה,
אבל אולי יש דרך ביניים.
ואם נמצא אותה, אולי נמצא גם פרס נובל גדול ושמן.
כי אם מישהו היה מוצא דרך
להשיב את היכולת הטבעית ממנה כולנו נהנינו מרבית שנות קיומנו,
עד בערך שנות ה-70,
היתרונות החברתיים והגופניים, הפוליטיים והנפשיים,
יכולים להיות מדהימים.
אז מה שאני רואה הוא שיש היום תת-תרבות הולכת וגדלה
של רצים יחפים, אנשים שנפטרו מנעליהם.
ומה שכולם ללא יוצא מן הכלל ראו,
זה שאם תיפטרו מהנעליים, תיפטרו מהלחץ,
תיפטרו מהפציעות והמכאובים.
ותגלו את מה שהטראהומרה יודעים זה זמן רב,
שזה יכול להיות ממש כיף.
אני חוויתי את זה בעצמי.
הייתי פצוע כל חיי, ואז באזור גיל 40 נפטרתי מהנעליים
ומכאובי הריצה שלי נעלמו גם.
אז אני מקווה שכולנו יכולים להרוויח מזה.
ואני מעריך את זה שהקשבתם לסיפור שלי.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)