עמוד שם. שם.
יש לכם עיגול בשבילי?
שלום לכולם, שמי בן מזריץ' ואני סופר.
באתי לדבר על עב"מים.
אבל אספר לכם איך הגעתי לעב"מים,
כי הורי מתרגזים מאד כשאני ישר מדבר על עב"מים.
(צחוק)
אני סופר תיעודי.
מעולם לא רציתי להיות סופר תיעודי.
כשגדלתי, שנאתי ספרות תיעודית.
אהבתי סדרות טלויזיה, סדרות ממש גרועות,
כמו "הצלצול הגואל" ו"שלושה בדירה אחת".
הורי, שחששו מהגרוע מכל, קבעו חוק כשהיינו קטנים:
היינו צריכים לקרוא שני ספרים בשבוע לפני שהרשו לנו לראות טלויזיה,
אז למדתי לקרוא במהירות כדי שאוכל לצפות ב"שלושה בדירה אחת."
כשסיימתי את הקולג' הבנתי שאני רוצה להיות סופר.
נעלתי את עצמי בדירה בבוסטון, לא רחוק מכאן,
וכתבתי תשעה רומנים בשנה אחת;
אני לא ממליץ על זה לאף אחד מכם.
המו"לים דחו את כולם.
קיבלתי 190 הודעות דחיה, הדבקתי אותם על הקירות;
דירתי נראתה כמו של רוצח סדרתי.
את הדחיות שקיבלתי היתה אפילו משָרת בבית הוצאה לאור
בגלל שכתבתי משהו
ושלחתי אותו לעורך שכבר לא עבד שם.
זרקו את זה לאשפה.
עורך אחר הוציא את זה מהפח ואז דחה אותי.
הוא לא היה חייב לעשות זאת, אבל זה מה שקרה.
זה נמשך כך עוד ועוד, ובסופו של דבר מצאתי את דרכי,
כי ביליתי באיזה בר בבוסטון בשם "קרוסרודס" --
אחדים מכם אולי מכירים אותו -
והיתה שם קבוצת בחורים מאם-איי-טי עם המון כסף,
והכל בשטרות של 100 דולר.
לא ידעתי למה יש להם כ"כ הרבה כסף בשטרות 100 דולר.
הכרתי את ראש החבורה, הוא הזמין אותי לדירתו בסאות' אנד,
ובכביסה שלו היו 250,000 דולר.
שאלתי, "אתה סוחר סמים?" הוא אמר, "לא."
הוא אמר, "בוא איתי לווגאס."
נסעתי לווגאס והסתבר שהוא ראש צוות ה"בלק-ג'ק" של אם-איי-טי.
הצטרפתי לצוות וכתבתי ספר שהפך לסרט "21".
"21" עמד להתפרסם, ישבתי בבית,
וקיבלתי דוא"ל קטן ומוזר מבוגר הרווארד:
"החבר הכי טוב שלי הקים את 'פייסבוק' ואיש לא שמע עליו."
עוד רגע קטן ומוזר בחיים שלי:
אני יוצא לשתות משהו, ונכנס אדוארדו סאוורין;
- ראיתם את הסרט -
נראה די דומה לבחור בסרט, לא טוב כמוהו.
מי שראה את הסרט "21", זאת חבורת ילדי אם-איי-טי הכי יפים שראיתם.
(צחוק)
ב"הרשת החברתית" זהו הילד הכי יפה מהרווארד שראיתם.
בכל אופן, אדוארדו נכנס, מתיישב ואומר, "מארק צוקרברג דפק אותי."
בתור עיתונאי הייתי חייב לומר, "ספר לי עוד!"
וזה הפך לסרט "הרשת החברתית."
אז אלה הדברים שאני בד"כ כותב.
לפני כשנה וחצי שמעתי על סיפור נוסף.
זה היה על בחור בשם צ'אק זוקובסקי.
צאק היה סגן שריף במילואים בקולורדו.
צ'אק חקר מקרה של התעללות בבקר.
כאן, במסצ'וסטס, אנו לא יודעים הרבה על התעללויות בבקר,
אבל במערב זאת בעיה עצומה:
יותר מ-10,000 פרות וסוסים נמצאו מוטלים על צידם השמאלי,
ללא איברים, כשכל החתכים כירורגיים ועגולים,
והגופות היו מרוקנות לגמרי מדם.
זה קורה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20.
זאת תופעה כל-כך נרחבת, שבשנות ה-70,
שלושה מושלי מדינות הגישו יחד עצומה לתובע הכללי של ארה"ב
בדרישה לקיים חקירה.
האף-בי-איי חקר במשך יותר מ-10 שנים ועם יותר מ-100 סוכנים
ולא גילה דבר.
איש לא נעצר מעולם,
אין שום טביעת אצבעות או רגליים,
הפרות האלה פשוט נמצאו מוטלות בלי כל האיברים שלהן.
זה ממש מוזר.
סגן השריף שלנו, צ'אק, חקר את זה,
והתחיל לחשוב, 'עב"מים.'
הוא פוטר מיד ממשרד השריף. (צחוק)
זה מה שבד"כ קורה כשאומרים 'עב"מים'
בכל אופן, הוא החליט להפוך לצייד עב"מים.
הוא קנה רכב שטח, העמיס עליו את משפחתו,
והתחיל לנסוע לאורך ולרוחב המערב התיכון בחיפוש אחר עב"מים.
משפחתו לא האמינה בזה. אשתו ספקנית גמורה.
ריאיינתי אותה, ושאלתי, "איך סבלת את זה?"
היא ענתה, "זה היה עלול להיות גרוע יותר! הוא היה יכול לנהל רומנים.
"ועכשיו הוא סתם בהרים, מחפש חייזרים!"
(צחוק)
בכל אופן, הוא עלה על משהו משונה.
מסתבר שרוב תצפיות העב"מים
מתרחשות על קו רוחב 37 של ארה"ב.
מסתבר גם שרוב ההתעללויות בבקר קרו בקו רוחב 37.
מסתבר גם שכמעט כל בסיסי הצבא התת-קרקעיים של אמריקה
נמצאים על קו רוחב 37 של ארה"ב:
מהפנטגון, הר שאיין, פורט נוקס ועד אזור 51.
אז צ'אק חוקר עב"מים
והתחילו להיות לו התקלויות מוזרות.
הייתם חושבים שההתקלויות שלו הן עם הממשלה,
כי הממשלה חקרה כאן בעבר את נושא העב"מים.
היה משהו בשם "פרויקט הספר הכחול".
אחריו היו עוד שני פרויקטים סודיים,
אבל הממשלה כבר לא חוקרת את נושא העב"מים.
מסתבר שלצ'אק היו התקלויות עם תאגיד פרטי.
זה נכון, וכאן אנו נכנסים קצת לעולם המסתורין.
יש חברה שמנוהלת ע"י מיליארדר בשם רוברט ביגלו.
רוברט ביגלו עשה את הונו מרשת מלונות אמריקניים.
אח"כ הוא השקיע את עיקר הונו במשהו בשם "ביגלו אירוספייס".
אולי שמעתם על זה.
יש להם חלקים בתחנת החלל הבינלאומית.
הם עשו עם נאס"א משהו בשם "טרנס-האבּ"
שזה אטם מתנפח שאסטרונאוטים יכולים לחיות בתוכו.
הם מתכוונים לבנות מתישהו מלונות על הירח.
זה היה הפרויקט המקורי שלהם.
בכל אופן, זאת חברה אמיתית.
מסתבר שב-20 השנה האחרונות הם חוקרים עב"מים.
הם עושים זאת בצמוד לארגונים ממשלתיים מסוימים.
אם תשיגו עותק של מדריך סוכנות התעופה הפדרלית,
שכל טייס אזרחי משתמש בו,
ותתעמקו במה שכתוב שם,
מה שטייס אמור לעשות כשהוא מזהה משהו באוויר,
איננו לדווח לסוכנות התעופה הפדרלית;
וגם לא לחברת התעופה, כי אז יפטרו אותו;
הוא מדווח לביגלו.
ביגלו מקבל את כל המידע הזה.
הוא שולח צוותים בשכר נאה שחוקרים עב"מים.
צ'אק מתחיל להיתקל בהם.
הוא לא ידע מה בדיוק מתרחש.
הסיפור מגיע לשיאו ברוזוול, כמו כל סיפורי העב"מים.
(צחוק)
מי שמכיר את רוזוול הכל שם קיטשי,
אתם יכולים ללכת לאכול שם המבורגר במסעדה בצורת עב"ם,
או ללכת לנשף חייזרים בתחפושת הווקי האהובה עליכם.
אך למען האמת, הסיפור מאחורי רוזוול מרתק.
ב-1947 היה שם הבסיס הגרעיני הראשון של ארה"ב,
בסיס חיל-האוויר "ווקר".
הם התחילו לעקוב אחרי משהו שהגיע בתוך סערה
באמצע הלילה, ביולי.
מה שזה לא היה,
הדבר הזה נפגע מברק והתרסק בחווה ברוזוול.
הוא פיזר שברי מתכת על פני כ-300 מטרים בחווה ההיא.
שברי המתכת היו מכוסים בהירוגליפים משונים,
הם היו עשויים ממתכת שלא הצליחו לזהות.
החוואי רואה את כל הזבל על המדשאה שלו ומתקשר לשריף,
השריף מתקשר לבסיס חיל האוויר.
הם שולחים צוות.
הצוות אוסף את השברים ומוציא הודעה לעיתונות.
בהודעה לעיתונות מטעם חיל האוויר של ארה"ב נאמר:
"יש בידינו צלחת מעופפת."
זה אמיתי.
כעבור שעתיים הם מבטלים את ההודעה לעיתונות.
הם אוספים את כל החומרים,
הם עוברים ס"מ אחר ס"מ ואוספים הכל,
הם מעלים הכל על מטוס, שנוחת קודם בדאלאס,
ושם הם מביימים צילום
שבו רואים מפעיל מכ"ם שיושב בין שרידי בלון מזג-אוויר.
כל מי שהיה מעורב באותו צילום
התוודה מאז, ואמר שהוא מזויף.
האדם שצילם את התמונה, האדם המצולם
והאדם שהזמין את התמונה.
בכל אופן, השרידים הועברו לאזור 51, ושם הם עד היום.
משום-מה, חיל האוויר לא מסכים לשחרר את תיקי ההתרסקות.
הילרי קלינטון הופיעה לפני כמה חודשים, אצל ג'ימי קימל,
ואמרה שאילו היתה נבחרת לנשיאות,
אחד הדברים הראשונים שהיתה עושה,
היה לאלץ את חיל האוויר לשחרר את תיקי העב"ם.
למרבה הצער, זה לא יקרה.
(צחוק)
אני לא יודע אם היא ניסתה לזכות בקולות מאמיני העב"מים.
לא נראה לי שיש מספיק כאלה שהיו מקנים לה יתרון.
(צחוק)
כל נשיא שהיה לנו, אולי פרט לאובמה,
האמין בעב"מים וניסה לגרום לפרסום התיקים האלה.
ג'ימי קרטר האמין, רונלד רייגן האמין,
ביל קלינטון ניסה פעמיים להביא לפרסום התיקים ונכשל.
הילרי רצתה לעשות זאת, איננו יודעים מה טראמפ יעשה.
התיקים האלה קיימים.
משום-מה, הממשלה לא מסכימה להראות לנו מה היה ברוזוול.
ראיתי מסמכים שקובעים שעד היום אלה שרידים בלתי-מזוהים.
זה מוזר מאד. זה היה לפני המון זמן.
בכל אופן, צללתי לתוך הסיפור הזה על קו הרוחב 37,
והתחלתי להאמין שיש סיכוי טוב מאד
שמה שהתרסק ברוזוול לא הגיע מכאן.
כפי שאמרתי, הורי לא אוהבים כשאני אומר זאת,
כי במציאות, כשמדברים על עב"מים, קיים מקדם הצחקוק.
כולם מניחים שהשתגעת.
שריף מכובד לא יכול להביט באתר התרסקות
ולקבוע שזה עב"ם מבלי שיפוטר.
עיתונאי לא יכול לדבר על עב"מים
בלי לשמוע ברקע את נעימת "תיקים באפלה".
ושום מדען לא יכול לבחון את זה
פרט אולי לאלה שרוברט ביגלו מעסיק.
אבל אין לנו מושג מה הם עושים עם החומרים שהם מוצאים.
אז אני רוצה שתחשבו על זה:
המכשולים בפני האמונה שמישהו הגיע הנה מכוכב-לכת אחר
למעשה נעלמו.
פעם חשבנו שאין בחוץ חיים, נכון?
עכשיו כולנו די בטוחים שכנראה שיש.
אנו מוצאים כוכבי-לכת דמויי-ארץ כמעט מידי יום.
פעם חשבנו שכוכבי הלכת האלה רחוקים מדי, נכון?
אבל כיום ברור לנו שזה לא נכון,
אל פרוקסימה קנטאורי, אחד מכוכבי הלכת האלה,
ניתן להגיע בטכנולוגיה של היום בתוך 40 שנה.
זה לא כל-כך הרבה.
אז שתי הסיבות האלה כבר לא קיימות.
הכנסיה הקתולית פרסמה לאחרונה צו קטן ומוזר
שאומר: "אם אכן נגלה חיים על כוכבי-לכת אחרים,
"זה לא ישפיע על הדוקטרינה הקתולית."
(צחוק)
לדעתי הם מכסים את כל האפשרויות, נכון?
(צחוק)
אבל לדעתי יש שינוי גורף בדעה
באשר להימצאות חיים בכוכבי-לכת אחרים
ואם הם מסוגלים להגיע הנה.
ובכנות, כשמסתכלים על החדשות שאנו רואים מידי יום,
אילו נחת מחר עב"ם על מדשאת הבית הלבן,
זה לא היה נכנס אפילו לרשימת חמשת הדברים הכי מוזרים
בעיתון של היום. (צחוק)
בכל אופן, תודה רבה לכם. אני מעריך את זה. תודה.
(מחיאות כפיים)