Hányan kreatívok önök közül:
tervezők, mérnökök, vállalkozók, művészek,
vagy csak nagy a képzelőerejük?
Jelentkezzenek! (Ujjongás)
Tehát a többség.
Újdonsággal szolgálhatok nekünk, kreatívoknak.
A következő 20 év folyamán
munkánk nagyobb változáson megy át,
mint az előző 2 000 évben.
Az emberi történelem új korszakának hajnalán járunk.
A munkavégzés alapján négy nagy történelmi korszak létezik.
A vadászó-gyűjtögető korszak néhány millió évig tartott.
Utána a mezőgazdasági korszak néhány ezer évig,
az ipari korszak pedig pár évszázadig tartott.
Az információs korszak csak néhány évtizede tart.
Ma pedig mint faj a következő nagy korszakba lépünk.
Üdvözlök mindenkit a kiterjesztett korban!
Ebben az új korszakban a természetes emberi készségek ki fognak bővülni,
hála a gondolkodást segítő számítástechnikai rendszereknek,
a gyártást megkönnyítő robotrendszereknek,
valamint a digitális idegrendszernek,
amely a természetes érzékeken túlmenően kapcsol minket a környezetünkhöz.
Kezdjük a kognitív kierjesztéssel!
Hányan vannak itt kiterjesztett kiborgok?
(Nevetés)
Állítom, hogy már ki vagyunk terjesztve.
Tegyük fel, hogy buliban vannak,
és valaki kérdést tesz föl, amelyre nem tudják a választ.
Ha van egy ilyesmijük, egy szempillantás alatt megvan a válasz.
De ez csak a primitív kezdet.
Még a Siri is csak passzív eszköz.
Az utóbbi 3,5 millió évben használt eszközök
teljesen passzívak voltak.
Csak azt teszik, amit mondunk nekik, és semmi egyebet.
Az első szerszámunk csak azt vágta, amire rácsaptunk vele.
A véső csak ott farag, ahová a szobrász odailleszti.
Legjobb szerszámaink is csak kifejezett utasításunkra tesznek bármit is.
Jelenleg – és ez nagyon zavar –
mindig korlátozva vagyunk,
mert manuálisan kell betáplálnunk akaratunkat a szerszámba,
szó szerint a kezünkkel,
még a számítógépbe is.
De én inkább olyan vagyok, mint Scotty a Star Trekből,
(Nevetés)
mert beszélgetni szeretnék a számítógépemmel,
pl.: "Számítógép, tervezz egy autót!",
erre mutat nekem egy autót.
Én: "Nem, nézzen ki gyorsabbnak és kevésbé németesnek.
És puff, a gép mutat egy változatot.
(Nevetés)
Lehet, hogy a beszélgetés még odébb van,
de kevésbé, mintsem gondolnák,
mert jelenleg
dolgozunk rajta.
A szerszámok adják az ugrás lehetőségét a passzívtól az alkotó felé.
Az alkotó tervezőeszközök számítógépet és algoritmust használnak
a geometria szintetizálására,
hogy maguk álljanak elő új tervekkel.
Csak közölni kell velük céljainkat és kikötéseinket.
Példát mondok.
E drón vázának elkészítéséhez
csak annyi kell, hogy valami ilyesmit mondjunk:
négy légcsavarja van,
a lehető legkönnyebb legyen,
és aerodinamikailag hatékony legyen.
Ekkor a gép végigvizsgálja az összes megoldás tárházát:
kritériumainkat kielégítő minden egyes lehetőséget,
azt a sokmilliónyit.
Ehhez nagyszámítógép kell.
De a gép jelentkezik a tervvel,
amelyet mi magunk el sem tudtunk képzelni.
A gép magától hozza elő a tervet,
senki semmit sem rajzolt,
az egészet a nulláról kezdte.
Egyébként nem véletlen,
hogy a drón váza olyan, mint a repülő mókus medencecsontja.
(Nevetés)
Azért, mert az algoritmust úgy tervezték,
ahogy az evolúció működik.
Pompás dolog, hogy ezt a technológiát
a valóságban is látjuk.
Több éve dolgozunk az Airbusszal
a repülőgép forradalmasításán.
Még messze vagyunk tőle.
De nemrég alkotó mesterséges értelmet alkalmaztunk,
hogy megbirkózzunk a feladattal.
Ez 3D-ben nyomtatott kabinválaszfal, amelyet számítógép tervezett.
Erősebb, mint az eredeti, de a súlya feleannyi.
Még idén útjára indul az Airbus A320-ban.
Ma a számítógépek képesek alkotni,
s a jól definiált feladatokra saját megoldásokat javasolnak.
De nem találékonyak.
Mindig a nulláról kell kezdeniük,
és ez azért van, mert nem tanulékonyak.
Akárcsak Maggie.
(Nevetés)
Bár Maggie sok fejlett tervezőeszköznél okosabb.
Hogy mit értek ezen?
Ha a gazdája veszi a pórázt,
Maggie elég biztosan tudja,
hogy ideje van a sétának.
Miből tanulta meg?
Ebből: ahányszor a gazdi vette a pórázt, séta következett.
Maggienek három dolgot kellett tennie:
figyelnie,
emlékeznie, mi történt,
és elméjében mintázatot alkotnia.
Érdekes, hogy az informatikusok
pont így igyekeztek mesterséges értelmet alkotni
az elmúlt hat évtizedben.
1952-ben megépítették
ezt a gépet, amely tud "ix-ox" játékot játszani.
Nem semmi.
Aztán 45 évvel később,1997-ben
a Deep Blue legyőzi sakkban Kaszparovot.
2011-ben a Watson két embert győzött le a Mindent vagy semmit kvízjátékban,
ami a számítógépnek nehezebb, mint sakkozni.
Kész receptek helyett a Watsonnak az eszét kellett használnia,
hogy legyőzze emberi ellenfelét.
Majd pár héttel ezelőtt
a DeepMind AlphaGo programja legyőzte a gó világbajnokát.
A gó a legbonyolultabb játék.
A góban több a lépésváltozat,
mint ahány atom az univerzumban.
Úgyhogy az Alphagónak a győzelemhez
fejlesztenie kellett a találékonyságát.
Néha a programozói sem értették,
mit miért csinál.
Az események gyorsan peregnek.
Gondoljunk arra, hogy egy emberélet alatt
a gépek eljutottak a gyerekjátékoktól
a stratégiai gondolkodás csúcsának számító dolgokig.
A számítógép eljut
Spock jellemvonásaitól
Kirk kapitányéihoz.
(Nevetés)
Ugye? A tiszta logikától a találékonyságig.
Átmennének ezen a hídon?
Sokan azt mondják: "Egy frászt!"
(Nevetés)
Döntő ponthoz érkeztek.
Valahogy úgy sejtik, hogy a híd nem biztonságos.
Ez valami ösztönféle,
amelyet a mélytanulási rendszereink most kezdenek kialakítani.
Nemsokára szó szerint tudunk majd
a gépnek mutatni
egy általunk készített vagy tervezett dolgot,
és annak láttán a gép így szól:
"Emberke, sajnos ez nem fog működni. Próbálkozz tovább."
Vagy megkérdezhetjük, tetszeni fog-e az embereknek az új dalunk
vagy új illatszerünk vagy új fagylaltunk.
De ennél sokkal fontosabb,
hogy együttműködhetünk a géppel
egy újszerű feladat megoldásán.
Pl. az éghajlatváltozásén.
Egyedül nemigen boldogulunk vele,
ezért minden segítség jól jön.
Arra célzok, hogy a technológia fölerősíti
kognitív képességeinket,
ezért elképzelhetjük és megtervezhetjük azt,
amire szűkre szabott emberekként képtelenek voltunk.
Hát akkor hogyan készítsük ezeket az új dolgokat,
amelyeket föl akarunk találni s meg akarunk tervezni?
Az ember kibővítése legalább annyira a fizikai világát jelenti,
mint a virtuális, intellektuális birodalmát.
Hogyan bővít ki minket a technológia?
Fizikai világunkban, a robotrendszerekben.
Persze, nyilván félünk,
hogy a robotok elveszik a munkánkat.
Bizonyos területre nézve ez igaz.
De engem sokkal inkább fölvillanyoz a gondolat,
hogy az együttműködő ember és robot kibővíti egymás lehetőségeit,
és új teret foglal magának.
Ez az alkalmazott kutatólaborunk San Franciscóban,
amelyben többek között fejlett robotikával foglalkozunk:
nevezetesen az ember-robot együttműködéssel.
Ez itt Bishop, az egyik robotunk.
Kísérletképpen építettük meg,
hogy segítsen az ismétlődő munkákban,
pl. csatlakozóknak vagy kapcsolóknak lyukat fúrni gipszkartonba.
(Nevetés)
Az ember Bishopnak közérthetően,
mintha kutyánknak magyaráznánk,
elmondja a teendőt,
aztán Bishop tökéletesen
végrehajtja az utasításokat.
Az embert arra használjuk, amiben jó:
figyelem, érzékelés, döntéshozatal.
A robotot pedig, amiben ő jó:
pontosság és ismétlés.
Ez meg egy mások projekt, amin Bishop dolgozott.
A HIVE-nak, azaz KAPTÁR-nak nevezett projekt célja,
hogy modellezzük az ember, számítógép és robot együttműködését,
amelyek egy bonyolult tervezési feladaton dolgoznak.
Az emberek voltak a munkások.
Járkáltak az építési területen, a bambusszal foglalkoztak,
mert azzal, lévén nem izomorf anyag,
nehezen bánnának a robotok.
De robotok végezték a szálak föltekerését,
amely az embereknek majdnem lehetetlen feladat volt.
Aztán még ellenőrzésre ott volt a mesterséges értelem, az MI.
Mind az emberekkel, mind a robottal közölte a teendőiket,
és figyelemmel kísérte az ezernyi részműveletet.
Ebben az érdekes,
hogy a pavilon megépítése lehetetlen lett volna
az ember, a robot és az MI egymást kiegészítő megléte nélkül.
Szólok egy kissé őrült projektünkről is.
Együtt dolgozunk Joris Laarmannal, az amszterdami MX3D művészével
és csapatával, hogy megtervezzük és robotokkal kinyomtassuk
a világ első, önmaga gyártotta hídját.
Joris és egy MI, miközben itt beszélek,
Amszterdamban tervezi ezt a dolgot.
Amikor elkészülünk, megnyomjuk a startgombot,
és a robotok nekilátnak 3D-ben acélból kinyomtatni,
aztán csak folyik a nyomtatás, emberi beavatkozás nélkül,
amíg a híd el nem készül.
A számítógépek kibővítik új dolgok kigondolásához
és tervezéséhez szükséges képességeinket,
a robotrendszerek segítenek olyan dolgok létrehozásában,
amelyekre magunk soha nem vagyunk képesek.
De mi a helyzet e dolgok érzékelésének és irányításának képességével?
Mi a helyzet a gyártmányaink idegrendszerével?
Idegrendszerünk, az emberi idegrendszer
közvetít mindent, ami köröttünk történik.
De gyártmányaink idegrendszere kezdetleges.
Pl. egy autó nem jelzi a városgazdálkodásnak,
hogy éppen most huppant bele egy kátyúba.
Egy épület nem közli a tervezőivel,
hogy jól érzik-e magukat a benne lévők.
A játékgyártó sem tudja,
hogy hol és miként játszanak a játékaival,
és szereznek-e örömet?
Biztos vagyok benne, hogy a tervezők ilyen szellemiséget képzeltek el Barbie számára,
amikor tervezték.
(Nevetés)
De mi van, ha kiderül, hogy Barbie magányos?
(Nevetés)
Ha a tervezők tudták volna,
mi sors vár a valóságban a terveikre
– az útra, az épületre, Barbie-ra –,
e tudást fölhasználhatták volna
a fogyasztónak jobb élményt nyújtó dolgok alkotására.
Hiányzik a bennünket a megtervezett, gyártott
és használt dolgokkal összekötő idegrendszer.
Mi lenne, ha a gyártmányainkból
hozzánk áramló információ a birtokunkban lenne?
Minden gyártmányunkra
rengeteg pénzt és energiát fordítunk,
– tavaly kb. kétmilliárd dollárt –,
hogy meggyőzzük az ügyfeleket gyártmányaink megvételéről.
De ha meglenne a kapcsolat a megtervezett és legyártott dolgokkal,
miután kikerültek a vevőhöz
eladás vagy használatba vétel után,
módosítani tudnánk őket,
és az emberek rábeszélése helyett eleve
olyan dolgokat készítenénk, amelyeket igényelnek.
A jó hír, hogy már dolgozunk a digitális idegrendszeren,
amely összeköt bennünket a megtervezett dolgokkal.
Dolgozunk egy projekten
néhány Los Angeles-i sráccal,
a nevük Bandito Brothers.
A srácok őrült kocsikat terveznek,
amelyek őrült dolgokat tesznek.
A srácok hibbantak.
(Nevetés)
A legjobb értelemben.
Együtt azzal foglalkozunk,
hogy egy hagyományos versenyautó-karosszériába
idegrendszert építsünk be.
Elláttuk tucatnyi érzékelővel,
világklasszis vezetőt ültetve a kormányához
kivittük a sivatagba, és egy hétig gyötörtük.
A kocsi idegrendszere mindent rögzített,
ami csak a kocsival történt.
Négymilliárd adatot rögzítettünk,
minden erőhatást, amelynek ki volt téve.
Aztán valami őrült dolgot műveltünk.
Ezeket az adatokat betápláltuk
a "Dreamcatcher" nevű tervező MI-nkbe.
Mit kapunk, amikor idegrendszert adunk a tervezőeszközhöz,
és megépíttetjük vele a legjobb karosszériát?
Ezt.
Ilyet ember sohasem tervezett volna.
Illetve, ember tervezte, de olyan,
aki ki volt bővítve tervező MI-vel,
digitális idegrendszerrel
és robotokkal, amely valami ilyet tud bütykölni.
Ha ez a jövő, a kibővített kor, és ha kibővülünk
kognitív, fizikális és érzékelési téren,
milyen lesz az?
Milyen lesz az a tündérország?
Szerintem olyan világ lesz,
amelyben a gyártott dolgokról áttérünk
a termesztettekre.
A megtervezett dolgokról
a növekvőkre.
Az elszigeteltség helyett
az összeköttetés felé megyünk.
A kinyerés helyett
az egyesítést választjuk.
Dolgaink engedelmességre kényszerítése helyett
inkább önállóságukat fogjuk értékelni.
Kibővült képességeinknek hála
világunk lényegesen megváltozik.
Változatosabb, összefüggőbb,
dinamikusabb, bonyolultabb,
alkalmazkodóbb és, természetesen,
szebb lesz a világunk.
A jövendő dolgok formája
eltér a valaha látottakétól.
Miért?
Mert azokat a dolgokat a technológia, a természet és az ember közötti
új partnerség fogja alakítani.
Számomra ez olyan jövő, amelynek bekövetkeztét már alig várom.
Köszönöm szépen.
(Taps)