Ez a tó az egyetlen hely, amit ez a hal valaha ismert.
De az utóbbi időben túl zsúfolt lett, és kevés az élelem.
Szerencsére van egy lehetősége, ami sokaknak nincs:
mivel békaharcsa, kimehet a vízből
nagyobb és jobb dolgok felé.
Ugyanakkor sok veszéllyel kell szembenéznie utazása során:
olyan veszélyek leselkednek rá, mint a fulladás, a kiszáradás,
sérülés a durva tereptől
és a szárazföldi ragadozók támadása.
Úgy gondolunk a halakra, mint kizárólag vízi állatokra.
De a békaharcsa egy a több száz halfajból,
amely igazából kétéltű, ami azt jelenti,
hogy úgy képes alkalmazkodni, hogy a szárazföldön is életben maradjon.
A halak kétéltűsége széles skálán mozog.
Az egyik végén olyan fajok vannak, mint a szúnyogirtó fogasponty,
ami csak akkor megy ki a szárazföldre, ha nincs más választása.
És a másik végén olyan fajok vannak, mint a kúszógébek,
amelyek gond nélkül ugrálnak az iszapos területeken, akár napokig is.
De miért hagyják el ezek a halak a vizet a szárazföldért?
És hogy képesek megbirkózni ezzel a drasztikus változással?
Ha a hőmérséklet túl magas a mangrove rivulusnak,
amely sekély, trópusi tavacskákban él,
kiugrik a partra, és hűsölhet az árnyékban.
A száraz időszak alatt
képes két hónapot is kihúzni a szárazföldön
nedves helyeken.
Az angolnaharcsa azért megy a szárazföldre,
hogy kielégítse bogarak iránti étvágyát.
Más halak számára a szárazföldi út sokkal rituálisabb.
Minden évben az éjszaka közepén
kaliforniai kalászhalak tömege ficánkol ki a homokos tengerpartra,
ahol a nőstények több ezernyi ikrát tesznek le a homokba,
mielőtt visszatérnek az óceánba.
A víz alatt
érzékeny, erekkel behálózott kopoltyúkkal lélegeznek,
melyek felszívják az oldott oxigént a vízből.
De a levegőben a kopoltyúk összeesnek és használhatatlanná válnak,
szóval a kétéltű halaknak máshogy kell lélegezniük.
A tepsifejűharcsa-félék gyomra tele van erekkel,
le tudják nyelni a levegőt, és a gyomruk nyálkahártyáján keresztül lélegeznek.
A tüdőshalak rokonságban állnak a tetrapodák őseivel,
vagyis a négylábú gerincesekkel, így igazi tüdejük van.
Megfulladnak, ha túl sokáig víz alatt vannak.
A halaknak vékony, áteresztő bőrük van,
ami átengedi a nélkülözhetetlen vegyületeket, amíg a víz alatt vannak.
De ez a tulajdonságuk ellenük dolgozik a szárazföldön,
ahogy a testük nedvessége eltűnik a levegőben.
Hogy ne száradjanak ki, a kúszógébek úgy henteregnek az iszapban, mint a kiskutyák.
De a tüdőshalak viszik a pálmát:
a folyók, melyekben élnek eltűnnek a száraz évszakban,
ezért a földbe temetik magukat, és nyákgubóba rejtik a testüket.
Évekig képes így maradni,
míg a következő nagy felhőszakadás alkalmával újraélednek.
A kétéltű halak erős uszonyukat használják a szárazföldön való közlekedéshez,
és okos módszerük van arra, hogy eligazodjanak mozgás közben.
A Nopoli "sziklamászó" goby nem nagyobb pár centinél.
De az akár száz méter magas vízeséseket is megmássza
a száján és a medenceuszonyain található
tapadókorongok segítségével.
Ahhoz, hogy a mummichog vizet találjon a szárazföldön,
a legtöbb kétéltűhöz hasonlóan tükröződő felületeket keres.
Más fajták, mint a szúnyogirtó fogaspontyok
a belső fülüket használják, hogy eligazodjanak a lejtőn
abban bízva, hogy a lejtő végén valószínűleg víz van.
Míg a mi békaharcsánk
a testét beborító ízlelőbimbókat használja a tájékozódáshoz.
Ezek az ízlelőbimbók a bajszában összpontosulnak,
melyekkel a levegőt ostorozza,
hogy érzékelje
a közelben lévő víz – és persze a préda – vegyületeinek közelségét és minőségét.
A békaharcsa a számára szimpatikus illékony aminosavak felé kúszik,
de messze elkerüli a hidrogén-szulfidos vizeket.
Habár a kétéltű halak sok új kihívással szembesülnek, mikor elhagyják a vizet,
zseniális módon fejlődtek, hogy leküzdjék ezeket a kihívásokat.
Ellenállóak, ha szárazságról és áradásokról van szó,
mindig találnak zsákmányt, és van B tervük,
ha zsúfolt, szennyezett vagy egészségtelen helyről kell menekülniük.
Habár partra vetett halnak lenni általában rossz dolog,
ezeket a fajtákat viszont pont ez a tény teszi különlegessé.