אתם מכירים אולי את ההרגשה הזאת:
אתם קמים בבוקר להודעות חדשות רבות בנייד שלכם.
היומן שלכם עמוס בפגישות,
לעתים כפולות ומשולשות.
אתם מרגישים כבולים, מרגישים עסוקים.
למעשה אתם מרגישים פרודוקטיבים.
אבל עדיין, ישנה הרגשה שמשהו עדיין חסר.
אתם מנסים להבין מהו.
אבל לפני שאתם עושים זאת,
למחרת מתחיל הכל מחדש.
כך הרגשתי לפני שנתיים.
חשתי לחוץ, חשתי חרד.
חשתי מעט לכוד
העולם סביבי נע במהירות רבה.
ולא ידעתי מה לעשות.
התחלתי לשאול את עצמי:
איך אני מחזיק מעמד עם כל זה?
איך אנחנו מוצאים הגשמה עצמית
בעולם שמשתנה מהר מכפי שאנו יכולים לחשוב,
או אולי אפילו מהר יותר?
התחלתי לחפש תשובות.
דיברתי עם אנשים רבים, דיברתי עם החברים שלי,
דיברתי עם משפחתי.
אפילו קראתי ספרים רבים לעזרה עצמית.
אבל לא מצאתי שום דבר משביע רצון.
למעשה, ככל שקראתי יותר ספרים לעזרה עצמית,
יותר הפכתי להיות לחוץ וטרוד.
(צחוק)
הרגשתי כמי שהאכיל את המיינד שלו בג'אנק פוד.
והפכתי למישהו בעל משקל עודף נפשי.
(צחוק)
עמדתי לוותר,
עד שיום אחד מצאתי את זה.
"הטאו טה צ'ינג: ספר הדרך והסגולה".
זה ספר פילוסופיה קלאסי סיני עתיק,
שנכתב לפני יותר מ -2,600 שנה.
ועד כה הספר הדק והקטן ביותר על מדף הספרים.
רק בן 81 עמודים.
ובכל דף היה שיר קצר.
אני זוכר שרפרפתי על שיר מסוים אחד.
הנה הוא.
זה יפה, נכון?
(צחוק)
הרשו לי להקריא אותו לכם.
"הטוב העליון כמוהו כמים.
שמעניק חסדו לכל ולא יתלונן.
כשהוא שוכן, הוא מקורקע.
בהווייתו, הוא זורם למעמקים.
בהתבטאות הוא ישר.
בעימות, הוא נשאר מתון.
כשהוא מושל, הוא אינו שולט.
בזמן פעולה הוא מיישר קו.
הוא מרוצה עם טבעו
ולכן לא ניתן למצוא בו פגם."
אני זוכר שכשקראתי לראשונה את הקטע הזה.
צמרמורת גדולה עברה לאורך עמוד השדרה שלי.
אני עדיין חש בה כשאני מקריא זאת לכם.
החרדה והמתח נעלמו לפתע,
מאז אותו יום,
אני מנסה ליישם את המושגים האלה בחיי היומיומיים.
והיום, ברצוני לשתף אתכם בשלושה שיעורים שלמדתי עד כה
מפילוסופיה זו של המים --
שלושה שיעורים שאני מאמין שסייעו לי למצוא הגשמה גדולה יותר
כמעט בכל דבר שאני עושה.
השיעור הראשון הוא על ענווה.
אם נחשוב על מים שזורמים בנהר,
הם תמיד זורמים נמוך.
זה עוזר לצמחים לגדול ושומר על בעלי החיים.
הם למעשה אינם מושכים כל תשומת לב לעצמם,
וגם לא נזקקים לשכר כלשהו, או להכרה.
הם ענווים.
אבל מבלי תרומתם הצנועה של המים,
החיים כפי שאנו מכירים אותם, לא היו קיימים.
הענווה של המים לימדה אותי כמה דברים חשובים.
במקום להעמיד פנים שאני יודע מה אני עושה
או שיש לי את כל התשובות,
זה בסדר גמור לומר,
"איני יודע.
אני רוצה ללמוד עוד,
ואני זקוק לעזרתכם".
היא גם לימדה אותי שבמקום לקדם את התהילה וההצלחה שלי,
הרבה יותר מספק לקדם את הצלחתם ותהילתם של אחרים.
היא לימדה אותי שבמקום לעשות דברים שיקדמו אותי
הרבה יותר מספק ומשמעותי
לעזור לאנשים אחרים להתגבר על אתגריהם כדי שיוכלו להצליח.
עם דפוס חשיבה של ענווה,
יכולתי לקשור קשרים הרבה יותר משמעותיים עם האנשים סביבי.
התחלתי מתעניין באמת בסיפורים ובחוויות
שהפכו אותם לייחודיים וקסומים.
החיים הפכו להרבה יותר מהנים,
כי בכל יום גיליתי דברים ורעיונות חדשים,
ופתרונות חדשים לבעיות שלא מצאתי קודם,
והכל בזכות הרעיונות והעזרה מאחרים.
כל הנחלים זורמים בסופו של דבר אל הים
כי הוא נמוך מהם.
הענווה היא סוד כוחם של המים.
אבל היא מאפשרת לנו להישאר מקורקעים,
להיות נוכחים,
ללמוד ולהשתנות בעזרת סיפורים של האנשים סביבנו,
השיעור השני שלמדתי הוא על הרמוניה.
אם נדמיין מים שזורמים אל מול סלע,
הם פשוט יזרמו סביבו,
הם לא מתרגזים, אינם כועסים,
אינם נסערים.
למעשה, הם לא מרגישים כלל דבר.
כשמים נתקלים במכשול, הם מוצאים פתרון,
ללא הפעלת כוח, ללא קונפליקט.
כשחשבתי על כך, התחלתי להבין
למה קודם לכן הרגשתי לחוץ.
במקום לעבוד בהרמוניה עם הסביבה שלי,
עבדתי נגדה.
אילצתי דברים להשתנות
כי הייתי מונחה על ידי הצורך להצליח או להוכיח את עצמי.
בסופו של דבר, שום דבר לא עבד.
והפכתי יותר מתוסכל.
בעזרת העברת המיקוד שלי מהמאמץ להצליח יותר
למאמץ להגיע ליותר הרמוניה.
יכולתי מיד להרגיש שוב רגוע וממוקד .
התחלתי לשאול שאלות כמו:
האם פעולה זו תביא לי ליותר הרמוניה
ותביא יותר הרמוניה לסביבה שלי?
האם זה מתאים לטבע שלי?
הרגשתי יותר נוח עם להיות פשוט מי שאני,
מאשר מי שאני אמור, או צפוי להיות.
העבודה למעשה הפכה קלה יותר,
כי הפסקתי להתמקד על דברים שאיני יכול לשלוט בהם
אלא רק על הדברים שאני כן יכול.
הפסקתי להילחם עם עצמי,
ולמדתי לעבוד עם הסביבה כדי לפתור את הבעיות שלה.
הטבע אינו ממהר.
ועם זאת, הכל נעשה.
זאת דרכו של הטאו טה צ'ינג לתאר את כוחה של ההרמוניה.
בדיוק כפי שהמים מוצאים פתרון ללא שימוש בכוח, או ביצירת קונפליקט,
אני מאמין שניתן למצוא תחושת הגשמה גדולה יותר במאמצינו
על ידי שינוי ההתמקדות מהשגת יותר הצלחה
להשגת יותר הרמוניה.
השיעור השלישי שלמדתי מהפילוסופיה של המים
הוא על פתיחות.
המים פתוחים לשינוי.
בהתאם לטמפרטורה, ביכולתם להיות נוזל, מוצק או גז.
בהתאם לכלי שבו הם נמצאים,
בין אם זה, קומקום, ספל, או אגרטל.
למעשה, זו היכולת של המים להסתגל ולהשתנות ולהישאר גמישים
שגרמה להם להתקיים לאורך הדורות,
למרות כל השינויים הסביבתיים.
גם אנחנו חיים היום בעולם של שינוי מתמיד.
איננו יכולים יותר לצפות לעבוד בעבודה סטטית
או בנתיב קריירה בלתי משתנה.
גם מאיתנו מצפים להמציא מחדש ולרענן את הכישורים שלנו
כדי להישאר רלוונטים.
בארגון שלנו, אנו מארחים הרבה האקאתונים,
שבהם קבוצות קטנות או יחידים, מתכנסים
כדי לפתור בעיה עסקית בתוך מסגרת זמן לחוצה.
ומה שמעניין לדעתי הוא שאלה שבדרך כלל מנצחים
הן לא הקבוצות שמשופעות בהרבה חברי צוות מנוסים,
אלא אלה שחבריהם פתוחים ללמוד,
שפתוחים להיפטר מידע קודם
ושפתוחים לעזור זה לזה
לנווט בנסיבות המשתנות.
החיים הם כמו הקאטון במובן מסויים.
הם קוראים לכל אחד מאיתנו לקום ולהיפתח
לחולל את אפקט האדווה.
נוכל להישאר מאחורי דלתות סגורות ולהמשיך להיות משותקים
על ידי האמונות המגבילות שלנו, כגון:
"לעולם לא אצליח לדבר על הפילוסופיה הסינית
מול קהל עצום ".
(צחוק)
או שנוכל פשוט להיפתח וליהנות מהמסע.
זו יכולה רק להיות חוויה מדהימה.
אז ענווה, הרמוניה ופתיחות.
אלה שלושת השיעורים שלמדתי מהפילוסופיה של המים עד כה.
ניתן לצמצם זאת יפה ל H-H-O,
או ל H2O,
(צחוק)
והם הפכו לעקרונות המנחים שלי בחיים.
אז עכשיו, בכל פעם שאני מרגיש לחוץ,
לא מסופק, חרד, או פשוט לא בטוח מה לעשות,
אני פשוט שואל את השאלה:
מה היו המים עושים?
(צחוק)
זו שאלה פשוטה ורבת עוצמה בהשראת ספר
שנכתב הרבה לפני שהפינטק, הביטקוין והטכנולוגיה הדיגיטלית
שינו את חיי לטובה.
נסו זאת, וספרו לי איך זה עובד בשבילכם.
אשמח לשמוע מכם.
תודה.
(מחיאות כפיים)