Épp most találkoztunk a buszon,
és nagyon szeretnénk ismerkedni,
de le kell szállnom a következőnél,
így mondanod kell három olyan dolgot magadról,
ami meghatároz téged, mint egyént,
három olyan dolgot,
amin keresztül megértem, ki vagy,
három dolgot, ami a lényedet tárja fel.
És arra vagyok kíváncsi,
hogy azon három dolog közül
szól-e bármelyik is
egy trauma túléléséről.
Ráktúlélő, erőszaktúlélő,
Holokauszt-túlélő, vérfertőzés- túlélő.
Észleltétek már, hogy mennyire hajlamosak vagyunk
magunkat a sebeink által meghatározni?
És ahol ennek a túlélő identitásnak
a legtöbb következménye van,
az a rákbetegek közössége.
Hosszú ideje már, hogy ebben a közösségben mozgok,
hiszen kórházi lelkész voltam
majdnem 30 évig.
2005-ben egy nagy rákközpontban dolgoztam,
amikor azt a hírt kaptam,
hogy anyámnak mellrákja van.
Aztán 5 nap múlva,
arról is értesültem, hogy nekem is mellrákom van.
Anyám és köztem gyakori a versengés, -
(Nevetés)-
de ebben tényleg nem akartam versenyezni vele.
Valójában azt gondoltam, hogy hát,
ha már valaki rákos,
elég kényelmes ott dolgozni,
ahol ezt kezelik.
De nagyon sok felháborodott embertől meg ezt hallottam.
Hogy mi?
Te vagy a lelkész.
Neked immunisnak kellene lenned.
Mintha meg kellett volna úsznom
egy figyelmeztetéssel a valódi cédula helyett,
csak azért, mert gyülekezeti tag vagyok.
Szóval megkaptam a kezelést a rákközpontnál, ahol dolgoztam,
ami hihetetlenül előnyös volt,
volt kemoterápiám,
mellamputációm, és egy implantátumom is lett,
és mielőtt folytatnám, hadd mondjam el,
hogy ez a műmellem. (Nevetés)
Úgy érzem, ezt meg kellett tennem,
ha nem, majd valaki mondja,
"Ó, tudom, ez az."
Aztán megmozdulok, vagy mutogatok és majd mondják,
"Nem, az lesz."
Tehát, most tudjátok.
Páciensként sokat tanultam,
és az egyik legmeglepőbb az volt,
hogy a rák-tapasztalat csupán kis része
szól a gyógyszerről.
Nagyobb részben érzésekről és hitről szól,
az identitás elvesztéséről és megtalálásáról,
az erő felfedezéséről
és rugalmasságról, aminek nem is voltál tudatában.
A felismerésről,
hogy a legfontosabb dolgok az életben
egyáltalán nem a dolgok, hanem a kapcsolatok,
és hogy képesnek kell lenni a bizonytalanság szemébe röhögni
és megtanulni, hogy úgy lehet majdnem minden helyzetből kiszabadulni,
hogy ha azt mondod: "Rákos vagyok."
Szóval, a másik dolog, amit megtanultam
az, hogy nem kell a "rák-túlélő"
szerepet magamra öltenem,
bár, hihetetlenül nagy a nyomás,
hogy pont azt tegyem.
Na most már, kérlek, ne értsetek félre.
A rákkal foglalkozó szervezetek,
a késztetés a korai szűrővizsgálatokra,
a rák tudatosság és rákkutatás
normalizálta a rákot,
és ez egy csodálatos dolog.
Beszélhetünk a rákról,
anélkül, hogy suttogni kellene.
Beszélhetünk a rákról és támogathatjuk egymást.
De néha úgy tűnik, mintha
az emberek túlzásba esnének
és felvázolják, hogyan fogjuk érezni magunkat.
Körülbelül egy héttel a műtétem után
vendégünk volt.
Talán ez volt az első hibánk.
És ne feledjétek,
hogy addigra már
több mint 20 éve voltam kórházi lelkész,
és az olyan témák, mint a halál
és az élet értelme,
olyasmik voltak, amiről évek óta dumáltam.
Szóval, akkor este, vacsora közben
a vendégünk nyújtózkodik egyet
és azt mondja, "Tudod, Deb,
most már igazán megtanulod, mi a fontos.
Igen, nagy változtatásokat fogsz végrehajtani
az életedben,
és elkezdesz a halálodon gondolkodni.
Igen, ez a rák egy ébresztő számodra."
Na most már, ezek arany szavak
olyan valakitől,
aki saját tapasztalatáról beszél,
de mikor valaki azt mondja neked,
hogyan fogod érezni magad,
az egy nagy badarság.
Csupán azért nem öltem meg
a puszta kezeimmel,
mert nem tudtam a jobb karomat felemelni.
De használtam egy csúnya szót,
amit egy normál szó követett, és ez -
(Nevetés)-
késztette a férjemet arra, hogy azt mondja "Kábítószer hatása alatt áll."
(Nevetés)
És a kezelés után úgy tűnt,
mintha mindenki arról beszélne, mit fog jelenteni a tapasztalatom.
"Ó, ez azt jelenti, hogy fogod csinálni a sétát."
"Ó, akkor jönni fogsz a büfébe."
"Ezek szerint majd hordod
a rózsaszín csokrot és a pólót
és a fejpántot és a fülbevakat
és a karkötőt és a bugyit."
Bugyit. Nem, komolyan, keressetek rá.
(Nevetés)
Miként hívja fel ez a figyelmet?
Csak a férjemnek kellene látnia a bugyimat.
(Nevetés)
Ő már eléggé tudatában van a ráknak.
Ezen a ponton volt, hogy úgy éreztem, Istenem,
ez átveszi az életem irányítását.
És ekkor mondtam magamnak, tarts igényt a saját tapasztalatodra.
Ne engedd, hogy az használjon ki téged.
Mindannyian tudjuk, hogy
az egyetlen mód, hogy megbirkózhassunk a traumával, a veszteséggel,
bármilyen életre szóló tapasztalattal,
az, hogy értelmet keressünk benne.
De a helyzet a következő:
Senki nem mondhatja meg nekünk,
mit jelent a mi tapasztalatunk.
Nekünk kell eldönteni, hogy az mit jelent.
És nem kell annak valami gigantikus,
látványos jelentésnek lennie.
Nem kell mindannyiunknak alapítványt vagy szervezetet
létrehozni vagy könyvet írni
vagy dokumentumfilmet készíteni.
Az értelem lehet csendes
és befele forduló.
Talán meghozunk egy apró döntést az életünkben,
ami nagy változást tud majd eredményezni.
Sok évvel ezelőtt volt egy betegem,
egy csodálatos fiatal ember,
akit minden munkatársam szeretett,
és sokkoló volt megtudni,
hogy neki nem voltak barátai.
Egyedül élt,
egyedül jött kemoterápiára,
megkapta a kezelést,
majd egyedül hazasétált.
És én meg is kérdeztem. Azt mondtam:
"Hogy-hogy soha nem kísér el egy barátod?"
És ő azt mondta: "Nincsenek nagyon barátaim."
De rengeteg barátja volt az infúziós szobában.
Mindannyian szerettük és az emberek ki-be járkáltak a szobájába.
Az utolsó kemóján,
elénekeltük neki a dalt
rátettük a koronát a fejére és fújtuk a buborékokat,
és aztán megkérdeztem, mondván,
"Akkor most mit fogsz csinálni?"
És ő válaszolt,
"Barátokat szerzek."
És azt tette.
Elkezdett önkénteskedni és ott barátokat szerzett.
és elkezdett templomba járni és ott barátokat szerzett,
és karácsonykor meghívott engem és a férjemet egy házi partira,
és a hely megtelt a barátaival.
Tarts igényt a saját tapasztalatodra.
Ne engedd, hogy az vegyen téged igénybe.
Ő úgy döntött, hogy a tapasztalatának a jelentése
az volt, hogy megismerje a barátság örömét,
és megtanulja hogyan szerezzen barátokat.
És ti?
Hogyan fogtok értelmet találni
a rossz tapasztalataitokban?
Lehet az egy aktuális
vagy egy olyan, amit
már régóta magatokkal cipeltek.
Soha nem késő megváltoztatni az értelmét,
mert a jelentés dinamikus.
Amit az ma jelent,
talán nem ugyanazt jelenti egy év múlva,
vagy 10 év múlva.
Soha nem késő valaki mássá válni,
mint egy egyszerű túlélő.
Halljátok, hogy mennyire statikusnak hangzik?
Túlélő.
Semmi mozgás, semmi növekedés.
Tarts igényt a tapasztalatodra.
Ne engedd, hogy igénybe vegyen téged, mert ha engeded,
úgy gondolom, fogságba esel,
nem fogsz növekedni, nem fogsz fejlődni.
De természetesen néha nem a külső nyomások
hatására öltjük magunkra a túlélő szerepét.
Néha csak élvezzük a juttatásokat.
Néha van elszámolás.
De aztán leragadunk.
Szóval, az első dolog, amit lelkészként
megtanultam az a lelkészi munka
három alapszabálya:
vigasztalni, vidítani és ha szükséges, akkor szembesíteni
vagy kihívni.
Eléggé szeretjük a vigasztalást
és a vidítást.
A szembesítést nem annyira.
Egy másik dolog, amit szerettem
a lelkészi munkában
az volt, hogy találkozhattam a betegekkel a kezelés után
egy vagy több év múlva, mert
igazán jó volt látni, ahogyan megváltoztak
és ahogyan fejlődött az életük
és ami történt velük.
Egy alkalommal nagyon megörültem,
amikor lehívtak a klinika várótermébe
hogy találkozhassak egy beteggel, akit egy évvel azelőtt láttam,
és ő ott volt a két felnőtt lányával,
(akiket szintén ismertem) az egy éves kontrollvizsgálat miatt.
Szóval lementem a váróterembe és ők nagyon vidámak voltak,
mert épp akkor kapta vissza a teszteredményeit
és TM volt: TünetMentes.
Amiről korábban én úgy értelmeztem, hogy Talán Megmarad.
Szóval ők nagyon örültek, leültünk a vizitre,
és furcsa volt,
mert két percen belül elkezdte újra mesélni a történetét
kezdve a diagnózistól a műtétig és a kemóig,
annak ellenére, hogy lelkészként minden nap találkoztunk,
és ismertem a sztorit.
És olyan szavakat használt, mint szenvedés,
fájdalom, kínok.
És ezzel zárta a történetét:
"Keresztre feszítve éreztem magam."
Azon a ponton a lányai felálltak és azt mondták,
"Megyünk kávéért."
És elmentek.
Mondj három dolgot magadról a következő megállóig.
Az emberek leszálltak még mielőtt a második
vagy harmadik dologhoz ért volna.
Adtam neki zsepit,
megöleltem,
és mivel nagyon ragaszkodtam ehhez a nőhöz,
azt mondtam,
"Szállj le a keresztről."
És ő erre, "Mi?"
Megismételtem, "Szállj le a keresztről."
Mentségére, beszélt az okokról,
amiért belekapaszkodott ebbe az identitásba.
Sokan figyeltek rá.
Kivételes módon, gondját viselték.
De most, ennek ellenkező hatása volt.
Eltaszította az embereket.
Elmentek kávéért.
Úgy érezte, keresztre feszíti a tapasztalata,
de nem hagyta a keresztre feszített énjét meghalni.
Most talán azt gondoljátok,
kicsit kemény voltam vele,
de el kell mondanom,
hogy tapasztalatból beszéltem.
Sok-sok évvel ezelőtt,
kirúgtak egy állásból, amit szerettem,
és folyton az ártatlanságomról beszéltem,
az igazságtalanságról, a becsapásról,
míg, mint ezt a nőt is
az emberek ott hagytak,
míg csak rá nem jöttem,
hogy nem csak az érzéseimet dolgoztam fel,
hanem tápláltam őket.
Nem akartam, hogy a keresztre feszített énem meghaljon.
De mindannyian tudjuk, hogy minden feltámadásos történetnél
először meg kell halni.
A keresztény történet.
Jézus egy egész nap halott volt a sírban,
mielőtt feltámadt volna.
És azt hiszem, hogy számunkra
a sírban lenni
azt jelenti, hogy végezzük a saját mély, belső munkánkat
a sebeink körül
és hagyjuk magunkat meggyógyítani.
El kell engednünk a megfeszített énünket,
ahhoz hogy egy új és igazabb énünk
megszülethessen.
El kell engednünk a régi történetet,
hogy egy új, igazabb történet
kelljen életre.
Igényeld a saját tapasztalatodat. Ne engedd, hogy az igénybe vegyen téged.
Mi lenne, ha nem lennének túlélők,
vagyis, mi lenne, ha az emberek úgy döntenének,
hogy tapasztalataikat traumaként veszik igénybe
ahelyett, hogy identitásként öltenék azt magukra?
Talán véget érne
a saját sebeikbe való berekesztettség
és elkezdődne egy csodálatos
önfelfedezés és fejlődés.
Talán elkezdenénk azáltal meghatározni magunkat,
amivé váltunk
és amivé épp válunk.
Talán a túlélés
nem egyike a három dolognak, amit elmondanál magadról.
Nem számít.
Csak szeretném, hogy tudjátok,
nagyon örülök, hogy ugyanazon a buszon vagyunk,
és ez itt az én megállóm.
(Taps)