Printre marii poeţi ai istoriei literare,
anumite nume ca Homer,
Shakespeare,
Milton
şi Whitman sunt imediat recunoscute.
Totuşi, există un mare poet francez de la începutul secolului XX
al cărui nume probabil nu-l ştiţi:
Guillaume Apollinaire.
A fost prieten apropiat şi colaborator al unor artişti ca Picasso,
Rousseau
şi Chagall.
A creat termenul suprarealism
şi a fost suspectat de furtul Mona Lisei în 1911.
În timpul scurtei sale vieţi,
a creat poezie care combina textul şi imaginea
într-un mod care aparent a prezis viitoarea revoluţie artistică.
La sfârşitul secolului XIX şi începutul secolului XX în Paris,
zonele cu chirie ieftină Montmartre şi Montparnasse
erau casa fiecărui tip de artist muritor de foame.
Era tot ce îşi puteau permite.
Aceşti pictori, scriitori şi intelectuali,
uniţi în pasiunea lor artistică şi credinţele de contracultură,
constituiau subcultura boemă a Franţei.
Operele lor de artă, literatură şi intelect aveau să zguduie lumea.
Odată cu secolul XX,
în aceast cadru dinamic,
criticul de artă, poetul şi campionului avangardei,
Guillaume Apollinaire era un ins binecunoscut.
Ca critic de artă, Apollinaire a explicat
mişcările cubismului şi suprarealismului către lume
şi a venit în apărarea multor tineri artişti
în faţa unui public adesea xenofob şi obtuz.
Ca poet, Apollinaire era pasionat de toate formele artei
şi un bun cunoscător al literaturii medievale,
în special caligrafia şi iniţialele iluministe.
Ca vizionar, Apollinaire a văzut o prăpastie între 2 instituţii artistice.
Pe de-o parte erau popularele şi lăudatele arte tradiţionale ale vremii.
Pe de altă parte, formele de expresie artistică
făcute posibile prin suprarealism,
cubism
şi noile invenţii, ca cinematograful
şi fonograful.
În această diviziune,
prin creaţia celei mai importante contribuţii la poezie,
caligrama,
Guillaume Apollinaire a construit un "pod".
Apollinaire a creat caligrama ca poem-imagine,
un portret scris,
un desen al gândurilor
şi l-a folosit să-şi exprime modernismul
şi dorinţa de a duce poezia dincolo de limitele normale de text şi vers
în secolul XX.
Unele din caligramele sale sunt haioase,
ca „Lettre-Océan."
Unele sunt dedicate tinerilor săi prieteni morţi,
ca „La Colombe Poignardée et le jet d'eau."
Unele sunt expresia unui moment emoţional,
ca „Plouă":
„Plouă cu voci de femei ca și când ar fi moarte chiar numai în amintire,
şi voi plouați, întâlniri minunate ale vieţii mele,
oh, mici picături.
Iar, arcuiți, norii se pun pe nechezat un univers întreg de cetăți auriculare.
Ascultă dacă plouă în vreme ce mâhnirea şi dispreţul preling o muzică de demult.
Ascultă cum cad corzile care legat, te țin sus și jos."
Fiecare caligramă e menită să-i lase pe cititori să se despartă
de clasica experienţă a poeziei
şi să simtă şi să vadă ceva nou.
"Lettre-Océan" e o imagine ce trebuie văzută înainte de a-i citi cuvintele.
Elemente ce ţin doar de text combină cuvinte în forme.
Două forme circulare, una prinsă într-un pătrat,
cealaltă, mergând dincolo de pagina în formă de spirală.
Împreună creează o imagine care trimite la cubism.
La o citire mai atentă a textului,
cuvintele descriptive sugerează
imaginea unei viziuni aeriale a Turnului Eiffel.
Ele acordă tribut undelor electromagnetice ale telegrafului,
o nouă formă de comunicare pe atunci.
Cu siguranţă, expresiile artistice profund stratificate ale caligramelor sale
nu sunt doar o prezentare incredibilă de măiestrie poetică
de la un maestru al formei.
Fiecare caligramă în sine e un instantaneu al vremii,
cuprinzând pasiunea,
încântarea
şi anticiparea tuturor artiştilor boemi ai Parisului,
incluzându-l pe Apollionaire,
mulţi dintre ei sunt cu mult înaintea timpului
şi prin opera lor inovatoare,
aşteaptă nerăbdători viitorul.