Аліса Волкман: Отже, наша історія починається
з хвилюючих моментів народження
нашого первістка, Деклана.
Очевидно, це по-справжньому проникливий момент,
що багато в чому змінив наші життя.
Змінив наші життя, зокрема - в багато неочікуваних способів,
і ці неочікувані зміни, про які ми потім розмірковували,
що зрештою спричинили виникнення в нас двох бізнес-ідеї,
і рік по тому ми запустили Babble,
інтернет-сайт для батьків.
Руфус Гріском: Зараз я думаю, що наша історія
почалася кількома роками раніше (А.В.: Це правда.)
Р.Г. Можливо, ти пам'ятаєш, ми по вуха закохалися один в одного.
А.В.: Авжеж.
Р.Г.: В той час ми працювали над сайтом зовсім іншого типу,
який називався Nerve.com,
девіз якого був "непристойне чтиво для освічених".
Теоретично, і, сподіваюся, практично
це був просунутий онлайн-журнал
про секс і культуру.
А.В.: Який поклав початок сайту знайомств.
Уявляєте, які жарти ми вислуховували? Секс спричиняє діток.
Дотримуйтесь інструкцій Nerve, і ви закінчите на Babble,
що з нами і сталося.
Можливо, сайт про старіння буде третім. Побачимо.
Р.Г.: Однак для нас тривалість між Nerve і Babble
була не просто життєвим етапом,
що, звичайно ж, теж важливо,
але радше це було
наше бажання дуже відверто обговорювати
речі, про які зазвичай людям важко говорити чесно.
Нам здається, що
коли люди починають прикидатися, брехати про різні речі,
у цей момент починається найцікавіше,
саме в цю тему нам хотілося-б зануритись.
І ми були здивовані дізнатись, як молоді батьки,
що з батьківством пов'язано навіть більше табу,
ніж із сексом.
А.В.: Це правда. Отже, як ми казали,
ранні роки були справді чудовими,
але вони були також і непростими.
І ми вважаємо, що частково ці труднощі
виникли через брехлива реклама про батьківство.
(Сміх)
Ми виписали купу журналів, старанно "робили домашнє завдання",
проте нас скрізь оточували зображення, подібні до цього.
І ми стали на свій батьківський шлях,
очікуючи, що наше життя виглядатиме ось так.
Що сонечко завжди сяятиме, наші дітки ніколи не плакатимуть.
Що я завджи буду досконало зачесаною і добре відпочилою,
А насправді все виявилося зовсім інакше.
Р.Г.: Коли ми відкладали наш глянцевий батьківський журнал,
що ми роздивлялися, з тими красивими малюнками,
і дивилися на картину нашої дійсної вітальні,
вона виглядала трохи більш схоже на це.
Троє наших синів.
Звичайно, вони не постійно ридають і волають.
Однак з трьома хлопчаками, є порядна ймовірність
що, принаймні, один з них не буде поводитись
саме так, як він мав би.
А.В.: Так, ви самі можете бачити, чому ми відчували дисонанс.
Ми відчували, що наші очікування
не мають нічого спільного з нашим реальним досвідом.
Отже, ми вирішили, що хочемо розповісти батькам все, як є.
Ми дійсно хочемо дати їм зрозуміти
якими є реалії батьківства і материнства насправді.
Р.Г.: І ось, сьогодні ми б хотіли
поділитись з вами чотирма батьківськими табу.
Та звісно, є набагато більше за ці чотири речі,
які ви не можете говорити про батьківство.
Проте сьогодні ми хочемо поділитися з вами
чотирма, які мають особливе значення для нас особисто.
Отже, для початку, табу номер один:
не можна говорити, що ви не закохалися у свою дитину
з найпершої хвилини.
Я чітко пам'ятаю, як сидів у пологовому будинку.
Ми були в процесі народження нашого первістка.
А.В.: Ми чи я?
Р.Г.: Вибач.
Помилився займенником.
Аліса великодушно перебувала
в процесі народження нашого первістка – (А.В.: Дякую.) –
а я просто стояв напоготові і ловив його.
Я чекав на нього з розпростертими обіймами.
Медсестра виникла переді мною
з цією прекрасною, чудовою дитиною.
І я пам'ятаю, коли вона наближалася до мене,
в моїх вухах звучали голоси моїх друзів:
"Коли тобі дадуть дитину на руки,
ти відчуєш, як відчуття любові охопить тебе,
величніше і потужніше,
за будь-що інше, що ти колись переживав у цілому твоєму житті".
Отже, я з завмиранням серця чекав цього моменту,
Дитина була на підході,
і я був готовий, що такий собі КАМАЗ любові
звалить мене з ніг.
Та натомість, коли мені на руки поклали дитину,
це був надзвичайний момент.
Цю світлину зроблено буквально за пару секунд після того,
як мені дали дитину на руки, і я підніс її до матері.
Як ви бачите, наші очі блищали від щастя.
Мене переповнювало почуття любові і ніжності до моєї дружини,
а також найглибшої вдячності
за здорову з вигляду дитину.
І це все, також, звісно здавалося нереальним.
Тобто я перевірив бирку на ніжці, щоб переконатися,
Я не міг повірити: "Ти впевнена, що це наша дитина?"
Все це було досить вражаючим.
Те, що я відчував тоді до дитини, можна назвати глибокою прихильністю,
але й близько не те, що я відчуваю до нього зараз, 5 років потому.
І ось, ми тут зробили дещо
абсолютно єретичне:
ми представили нашу любов до дитини
і її зміни в часі у вигляді графіка.
(Сміх)
Це, як ви розумієте, повна єресь.
Не можна будувати графік кохання.
Причина цього полягає в тому,
що суспільство розглядає любов як чорно-білу річ,
тобто ви можете бути або закохані, або ні.
Ви або любите, або ні.
Та я думаю реальність така, що любов – це процес.
І я думаю, що проблема такого
"двійкового" погляду на любов
саме в тому, що це змушує нас
надмірно турбуватися про те,
що любов підробна, неповноцінна, чи що там у вас.
Я вважаю, що говорю зараз, очевидно, з досвіду батька.
Але, думаю, чимало чоловіків проходять крізь це відчуття,
в перші місяці, може - перший рік,
що їх емоційна реакція, в якомусь сенсі, неадекватна.
А.В.: Я рада, що Руфус торкнувся цієї теми,
тому що, як ви помітили, у нього був провал у перші роки,
коли, гадаю, більшість роботи була на мені.
Але ми любимо жартувати,
що в перші місяці життя всіх наших дітей
він для них – дядько Руфус.
(Сміх)
Р.Г.: Я дуже лагідний дядько, дуже лагідний дядько.
А.В.: Так, і я часто жартую з Руфусом, коли він приходить додому,
що не певна, чи він зможе вирізнити свого сина в шерензі
інших дітей.
Отже, я взяла й справді приготувала Руфусу такий тест.
Р.Г.: Ой...
А.В.: Я не хочу надто соборими його. Але я дам йому три секунди...
Р.Г.: Це не чесно. Це питання з підначкою. Його там немає, чи не так?
А.В.: Наш двомісячний син десь там.
І я хочу подивитися, чи зможе Руфус швидко ідентифікувати його.
Р.Г.: Крайній ліворуч (А.В.: Ні!)
(Сміх)
Р.Г.: Це жорстоко.
А.В.: Більше говорити ні про що.
(Сміх)
Переходжу до табу номер два.
Не можна говорити про те, як самотньо можна почуватися, народивши дитину.
Я отримувала задоволення від своєї вагітності, я обожнювала цей час.
Я відчувала неймовірний зв'язок з оточуючими.
Здавалося, всі навколо з такою участю ставилися до мого положення,
вираховуючи дні до можливої дати пологів.
Я відчувала себе такою собі "кораблем майбутнього" людства.
Це тривало і в пологовому будинку; дійсно п`янко.
Я купалася в подарунках, квітах і відвідувчах.
Це був дійсно чудовий досвід.
Однак, повернувшись додому,
я раптово відчула себе дуже відірваною,
замкненою і відгородженою від усього світу.
І я була справді вражена тими відчуттями.
Я очікувала, що буде нелегко,
що будуть безсонні ночі, постійні годування,
проте я не очікувала такого почуття
ізоляції та самотності, що я пережила.
І я була дійсно здивована, що ніхто не розповів мені
про те, що я буду таке відчувати.
Я зателефонувала сестрі,
з якою ми дуже близькі (і в якої троє дітей)
і запитала її: "Чому ти не сказала мені,
що я буду себе так почувати,
що я буду відчувати це – таку неймовірну самотність?"
І вона відповіла мені – я цього ніколи не забуду –
"Просто це не те, що хочеться сказати молодій матусі,
що очікує первістка".
Р.Г.: А ми, звичайно, вважаємо,
що саме про це й треба говорити
жінкам, що готуються вперше стати матір'ю.
І звичайно, це одна з тих тем,
які, ми вважаємо,
вимагають жорстокої відвертості
для всіх нас,
щоб бути прекрасними батьками.
І також важко не думати,
що частково причиною цього почуття ізольованості
є наш сучасний світ.
Отже, Аліса не самотня у своїх почуттях.
58% опитаних матерів зізналися,
що відчували самотність.
З них 67% почуваються найбільш самотньо,
маючи дітей у віці від 0 до 5 років – або навіть від 0 до 2.
У процесі підготовки до цього виступу
ми поцікавилися, як люди різних культур по всьому світу
переживають цей період життя,
оскільки в західному світі
менше 50% з нас живуть поруч з нашими родичами,
що, я вважаю, є однією того, чому це такий тяжкий період.
Отже, візьмемо один з багатьох прикладів.
У Південній Індії
існує звичай, знаний як джголабгарі,
полягає в тому, що жінка на 7-му чи 8-му місяці вагітності
переїжджає до своєї матері
і проходить ряд ритуалів і церемоній,
народжує дитину і повертається додому в свою сім'ю
через кілька місяців після народження дитини.
І це всього лише один з багатьох способів,
якими народи інших культур компенсують цей період самотності.
А.В.: Отже, табу номер три:
не можна говорити про викидні – але сьогодні я розповім вам про свій.
Отже, після народження Деклана
ми немов би переглянули свої очікування.
І подумали, що ми, направду, могли б пережити це ще раз,
ми думали, що тепер знаємо, з чим нам доведеться зіткнутися.
І ми були дуже вдячні за те, що я здатна завагітніти,
і незабаром ми дізналися, що очікуємо хлопчика.
А потім, коли я була на п'ятому місяці,
ми дізналися, що втратили нашу дитину.
Це його остання маленька світлина.
І очевидно, це був дуже важкий час,
справді болісний.
Проходячи через цей скорботний період,
я з подивом виявила, що не хочу нікого бачити.
Я просто хотіла забратися в нору.
І я насправді не уявляла, як я зможу
повернутися в моє звичне оточення.
Я розумію зараз, що мої тодішні почуття
мали дуже глибоке коріння.
Мені було страшенно соромно,
чесно кажучи - ніяково,
бо, в якомусь сенсі, я не впоралася
із завданням, для якого я генетично спроектована.
І звичайно, це постало питанням,
якщо я не зможу мати іншої дитини,
що це буде означати для мого шлюбу
і просто для мене як жінки.
Отже, це був дуже важкий час.
І я почала працювати над цим,
я почала виходити з тієї нори і спілкуватися з іншими людьми,
я була справді вражена
усіма тими історіями, що почали мене затоплювати.
Люди, з якими я щодня спілкувалася,
разом працювала, дружила,
родичі, яких я знала дуже давно,
ніколи не розповідали мені своїх власних історій.
Я пам'ятаю, як почувалася, коли всі ці історії видобули з шаф.
Я ніби випадково натрапила
на таємне товариство жінок, частиною якого тепер стала сама,
що заспокоювало, але й справді стурбовувало.
Я вважаю, що
викидень – це невидима втрата.
І зазвичай немає особливої суспільної підтримки в цьому.
Немає особливої церемонії,
ритуалів або відправ.
Але я думаю - стосовно смерті - маємо похорон, святкуємо життя,
і громада дуже підтримує вас.
І саме цього позбавлені жінки, що пережили викидень.
Р.Г.: І дуже дарма, оскільки, звичайно
це досить поширений і дуже травмуючий досвід.
від 15 до 20% всіх вагітностей закінчуються викиднями.
І я вважаю це вражаючим.
За даними дослідження, 74% жінок сказали,
що відчувають свою часткову провину у викидні, і це жахливо.
Ще більше вражає, що 22% зізналися,
що приховали б факт викидня від чоловіка.
Отже, табу номер чотири:
не можна говорити, що ваш "середній рівень щастя"
з моменту появи дитини знизився.
"Партійна лінія" полягає в тому, що кожен аспект мого життя
просто радикально поліпшився
відколи я взяв участь
в диві народження та сім`ї.
Я ніколи не забуду, я й досі ясно пам'ятаю,
- нашому первістку Деклану було 9 місяців,
і я сидів там у кріслі
і читав чудову книгу Деніела Ґілберта "Перечіпляючись через щастя".
Я вже прочитав приблизно дві третини книги,
і там з правого боку був такий графік –
на сторінці праворуч –
назву якого ми перефразували як
"Найжахливіший графік для батьків-новачків,
який тільки можна уявити".
Цей графік скдалено з чотирьох абсолютно незалежних досліджень.
Загалом мова йде про різке падіння
задоволеності сімейним життям,
тісно пов'язаного, як ми знаємо, з відчуттям щастя в загальному сенсі,
яке вже не зростає знов,
допоки ваш первісток не піде до коледжу.
І ось я сиджу так, дивлячись на наступні два десятки років свого життя,
і те "урвище щастя",
в яке ми правимо наш горезвісний кабріолет.
Ми були пригнічені.
А.В.: Отже, знову - можете собі уявити, перші місяці були важкими,
але ми впоралися,
та все ж ми були шоковані побачити це дослідження.
Тож нам справді захотілося глибше вивчити це питання,
сподіваючись знайти промінь надії.
Р.Г.: І ось коли це чудово, провадити веб-сайт для батьків ,
бо у нас є ця неймовірна журналістка
що йде та інтерві`ює всіх цих вчених
що керували цими дослідженнями.
Ми сказали, щось тут не так,
щось ви випустили в цих дослідженнях.
Все не може бути аж так погано.
Отже, Ліз Мітчел чудово впоралася з цим.
Вона взяла інтерв'ю у чотирьох вчених,
а також у самого Деніела Ґілберта.
І нам дійсно вдалося знайти промінь надії.
Ось наша здогадка,
як може виглядати графік середніх значень відчуття щастя
протягом людського життя.
"Середній рівень щастя", звичайно ж, не є відповідним,
оскільки не апелює
до миттєвих переживаннь.
Ось як, на нашу думку, виглядає цей графік,
якщо на ньому, шар за шаром,
відобразити щосекундні відчуття.
Ми всі пам'ятаємо, як це було в дитинстві:
найнезначніша дрібниця – і ми бачимо це по обличчях наших дітей.
Будь-яка дрібниця
може піднести їх на висоти щастя,
будь то навіть прості лестощі,
а потім наступна дрібниця
може занурити їх у глибини відчаю.
За цим просто надзвичайно спостерігати, та ми й самі пам'ятаємо це по собі.
Але потім, коли дорослішаєш, –
так, ніби вік – це різновид літієвого преппрату.
чим старіше стаєш, тим стабільніше твій стан.
Почасти саме у віці між 20 і 30 роками, я думаю,
ви вчитеся ухилятися від відчуття щастя.
Ви починаєте розуміти:
"Гей, я можу піти на цей концерт
і пережити неймовірні відчуття,
від яких все моє тіло покриється гусячою шкірою,
але швидше за все я відчую напад клаустрофобії,
і не зможу навіть хильнути пива.
Тому я не піду.
У мене і вдома гарна стререосістема. Отже, я не іду".
Так ваш середній рівень щастя підвищується,
але ви втрачаєте ці надзвичайні переживання.
А.В.: Ага, а потім народжується ваш первісток,
і ви тепер по-новому відкриваєте
ці злети і падіння:
злети – його перші кроки, перша посмішка,
момент, коли він перший раз читає вам по складах,
і падіння, як от наш будинок щомиті з шостої до сьомої щовечора.
Однак ви розумієте, що свідомо погоджуєтесь
на цю дійсно чудову втрату контролю,
що, ми вважаємо, надає величезного сенсу нашому життю
і це дійсно благодатно.
Р.Г.: І тому, фактично,
ми розмінюємо свій рівень щастя.
Ми виторговуємо подобу безпеки та захищеності
певного рівня задоволення
за ці незрівнянні моменти.
Тож де це залишає нас двох
з сім`єю з наших трьох малих хлопчаків
на тлі всього цього?
У нашому випадку діє ще один фактор.
Ми порушили ще одне табу
у своєму житті.
Це табу буде для вас бонусом.
А.В.: Ось воно: нам не слід було б працювати разом,
та ще й маючи трьох дітей,
але ми працюємо.
Р.Г.: Спочатку ми мали перестороги стосовно цього.
Всі знають, подружжю не можна ні за яких обставин працювати разом.
Коли ми почали шукати інвесторів для проекту Babble,
венчурні капіталісти говорили нам:
"Ми категорично не інвестуємо
в компанії, засновані чоловіком і дружиною,
оскільки це додатковий фактор ризику.
Це погана ідея. Не робіть цього".
Але, очевидно, ми таки це зробили.
Ми заробили грошенят, і ми захоплені тим, що зробили,
бо на цьому етапі життя
неймовірно не вистачає саме часу.
Якщо ви і справді закохані в те, що робите щодня – а ми такі і є –
і ви також закохані один в одного,
то це єдиний відомий нам спосіб, як це зробити.
Отже, остаточне питання буде таке:
чи можемо ми гуртом вигнути цей графік щастя догори?
Дуже добре, що ми маємо ці надзвичайні моменти радості,
але вони часто зовсім короткі.
А як же тоді бути з середнім показником щастя?
Чи можемо ми підняти його хоч трохи?
А.В.: Ми немов відчуваємо, що нестача щастя, про яку йдеться, –
це насправді результат того, що ви розпочинаєте батьківство,
або взагалі будь-яке довгострокове партнерство,
з невірних очікувань.
Якщо у вас правильні очікування і вірне керування ними,
то це партнерство буде дуже відрадним досвідом.
Р.Г.: Так і виходить.
Ми думаємо, що багато батьків,
коли вони тільки починають, – як, до речі, було і з нами, –
вони пакують валізи для поїздки до Европи, і вони дуже захоплені поїздкою.
Тоді вони виходять з літака,
і виявляється, що це буде гірський туризм у Непалі.
Гірський туризм у Непалі – це надзвичайний досвід,
надто якщо ви спакувалися відповідно
і ви знаєте, на що ідете, і психологічно підготувалися до цього.
Отже, головний сенс нашої розмови –
це не просто надія на чесність заради чесності,
це надія, що якщо ми будемо більш чесними та відвертими,
ми всі загалом зможемо
вигнути цю лінію щастя трошки вгору.
Р.Г. + А.В.: Дякуємо.
(Оплески)