Я хотіла б дати Вам нову точку зору.
Звучить грандіозно, і так воно і є.
Я виїхала з Ірландії вчора вранці.
Я подорожувала з Дубліна до Нью-Йорка
самостійно.
Але дизайн аеропорту,
літака і терміналу
пропонують мало незалежності, коли ти 105,5 см на зріст.
Для американців це 3' 5".
Мене везли у візку через аеропорт працівники авіакомпанії.
Я не змушена використовувати інвалідний візок,
але дизайн аеропорту
і брак можливостей пересування
означає, що це мій єдиний спосіб туди потрапити.
З моєю сумочкою між ногами
мене провели через охорону, попередню реєстрацію
і я потрапила на посадку.
Я користуюся спеціальними можливостями у аеропорту,
тому що більшість терміналів не спроектовані з думкою про мене.
Візьмімо, до прикладу, охорону.
Я не настільки сильна, щоб підняти мою сумку
з підлоги на конвеєр.
Я з ним на рівні очей.
А ті, хто працюють у відділі безпеки, не можуть мені допомогти
і не можуть зробити це за мене.
Дизайн впливає на мою свободу і незалежність.
Але подорожування при такому зрості не настільки вже й погане.
Відділення для ніг у економ-класі, як бізнес-клас.
(Сміх)
Я часто забуваю, що я невелика людина.
Мені про це нагадують лише фізичне оточення і суспільство.
Користування громадським туалетом неймовірно болісний досвід.
Я заходжу в кабінку,
але я не можу дотягнутися до замка на дверях.
Я креативна і життєрадісна.
Я озираюся і бачу, що є корзина, яку я можу перекинути догори дном.
Чи це безпечно?
Не зовсім.
Чи це гігієнічно і санітарно?
Точно ні.
Але альтернатива ще гірша.
Якщо це не спрацьовує, я беру свій телефон.
Це дає мені додаткових 4-6 дюйми, щоб дотягнутися,
і я намагаюся клацнути замок моїм айфоном.
Гадаю, це не те, що задумував Джоні Айв, коли створював айфон,
але це працює.
Як альтернатива - звернутися до незнайомця.
Я дуже прошу вибачення
і прошу незнайому людину почергувати під дверима кабінки.
Люди погоджуються
і я вдячна,
але повністю засоромлена.
і надіюсь, що вони не помітили,
що я вийшла, не помивши руки.
Я ношу з собою антисептик кожен Божий день,
бо раковина, мило, сушка для рук і дзеркало
недосяжні для мене.
Туалет для людей з обмеженими можливостями щось як варіант.
У цьому місці я можу дотягутися до замка,
раковини, мила, сушки для рук і дзеркала.
Все ж я не можу використовувати туалет.
Він навмисне спроектований вище,
щоб люди на інвалідних візках могли легко рухатися.
Це прекрасна і потрібна інновація,
але у світі дизайну, коли ми описуємо новий проект чи ідею як доступні,
що це означає?
Для кого саме це доступно?
І чиї потреби це не задовольняє?
Тож, туалет - це лиш приклад,
як дизайн впливає на мою гідність,
але фізичне оточення діє на мене і в ще буденніших справах також,
щось просте, як замовити каву.
Так, я визнаю це.
Я п'ю занадто багато кави.
Я замовляю дієтичне ванільне лате,
але я намагаюся відівчити себе від сиропу.
Але кав'ярня не спроектована вдало,
принаймні для мене.
Чекаючи у черзі, я стою поруч із шафою з випічкою,
і бариста гукає за наступним замовленням.
"Наступний, будь ласка!", - кличуть вони.
Вони не бачать мене.
Людина поруч зі мною у черзі вказує на моє існування
і всі знічені.
Я замовляю швидко, як тільки можу, і рухаюся далі, щоб забрати свою каву.
Тож, подумайте лиш на мить.
Куди вони її ставлять?
Згори та без кришечки.
Дотягнутися за своєю кавою, за яку я заплатила,
невимовно небезпечна річ.
Але дизайн впливає також і на одяг, що я хочу носити.
Я хочу вбрання, що відображає мою індивідуальність.
Це важко знайти у відділі дитячого одягу.
Частенько жіноче вбрання вимагає досить багато змін.
Я хочу взуття, яке підкреслює зрілість, професіоналізм і вишуканість.
Натомість, мені пропонують снікери з липучими смужками або ж з підсвітленням.
Я не зовсім таки проти черевиків з підсвітленням.
(Сміх)
Але дизайн позначається на таких простих речах
як сидіння на стільці.
Я не можу переходити зі стоячої у сидячу позицію граційно.
Через стандарти дизайну висоти стільців,
я маю повзти на руках і колінах,
тільки, щоб потрапити нагору,
усвідомлюючи, що стілець може перекинутися будь-якої миті.
Але тоді, коли дизайн впливає на мене,
чи це стілець, туалет, кав'ярня чи одяг,
я покладаюся на інших і користуюся
добротою незнайомців.
Але не кожен аж так доброзичливий.
Мені нагадують, що я маленька,
коли незнайомець вказує,
пильно дивиться,
сміється,
обзиває мене
чи знімає мене.
Це трапляється майже щодня.
З посиленням ролі мас медіа у мене з'явилися можливість
і засоби мати голос як блогерка та активістка,
Але це змусило мене хвилюватися,
що я можу стати мемом
або вірусним захворюванням,
і все це без моєї згоди.
Отож, давайте зупинимося на мить,
щоб дещо добре прояснити.
Слово "карлик" - образа.
Воно з'явилося в еру П.Т. Барнума, у цирковому і дивакуватому шоу.
Суспільство розвинулося.
Тож розвинутися мав би і наш словник.
Мова - потужний інструмент.
Вона не лише називає наше суспільство.
Вона її формує.
Я неймовірно пишаюся тим, що я невелика людина,
що я успадкувала стан ахондроплазії.
Але більше я пишаюся тим, що я Сінеад.
Ахондроплазія - найбльш поширена форма ліліпутства.
Ахондроплазія перекладається як "без хрящових утворень".
У мене короткі кінцівки і ахондропластичні риси обличчя,
лоб і ніс.
Мої руки не випрямляються повністю,
але я можу лизнути лікоть.
Я не покажу Вам це.
(Сміх)
Ахондроплазія трапляється приблизно раз на 20 тис. народжень.
80 відсоткіів маленьких людей народжені від батьків з нормальним зростом.
Це означає, що будь-хто у цій кімнаті міг би мати таку дитину.
Все ж я вспадкувала мій стан від тата.
Я б хотіла показати Вам моє сімейне фото.
Моя мама середнього зросту,
мій тато - маленька людина,
а я - найстарша з п'яти дітей.
У мене троє сестер і один брат.
Вони усі нормального зросту.
Я неймовірна щасливиця, що народилася у сім'ї,
що виховала у мені допитливість і наполегливість,
що захищала мене від непривітності і нерозуміння незнайомців,
і що озброїла мене життєрадісністю, креативністю і впевненістю,
яких я потребувала, щоб вижити і діяти у фізичному оточенні.
Якщо я мала б зазначити причину, чому я успішна,
це тому, що я була і є коханою дитиною,
ну, коханою дитиною з чималим запасом нахабності і сарказму,
тим не менш, коханою дитиною.
Відкриваючи вам, ким я є сьогодні,
я хотіла запропонувати вам нову перспективу.
Я хотіла випробувати ідею,
що дизайн - це інструмент для створення функції і краси.
Дизайн неймовірно позначається на житті людей,
усіх життях.
Дизайн - це спосіб, у який ми можемо відчути себе включеними у світ,
але також спосіб, у який ми можемо підтримати людську гідність
і людські права.
Дизайн також завдає вразливості
групі, чиї потреби не розглядаються.
Сьогодні я хочу, щоб ваші відчуття змінилися.
Для кого ми не створюємо дизайн?
Як ми можемо посилити їхні голоси
і їхній досвід?
Який наступний крок?
Дизайн - це надзвичайний привілей,
але й ще більша відповідальність.
Я хочу, щоб ви відкрили очі.
Дуже дякую!
(Оплески)