Noriu atskleisti jums kitokį požiūrį.
Skamba didingai. Ir yra.
Išvykau iš Airijos vakar ryte.
Iš Dublino į Niujorką keliavau
savarankiškai.
Tačiau oro uosto,
lėktuvo ir terminalo dizainas
nesuteikia galimybės būti savarankiškam, kai esi 105,5 cm ūgio.
Amrikiečiams tai – trys su puse pėdos.
Aš buvau akimirksniu pervežta per oro uostą neįgaliųjų vežimėlyje.
Šiaip, man nereikia neįgaliųjų vežimėlio,
tačiau oro uosto dizainas
ir prieinamumo stoka jame
nepalieka man kitokio būdo jį pereiti.
Taigi, su savo rankiniu bagažu tarp kojų,
Aš buvau pervežta per patikrą, pasienio kontrolę,
iki pat įlaipinimo vartų.
Naudojausi specialiomis oro uosto paslaugomis,
nes dauguma terminalų tiesiog nėra suprojektuoti galvojant apie mane.
Pavyzdžiui, oro uosto patikra.
Nesu pakankamai stipri, kad pati užkelčiau savo rankinį bagažą
nuo grindų and karuselės.
Ji man akių lygyje.
O dėl saugumo priežasčių, ten dirbantys žmonės negali man padėti,
ir negali to padaryti už mane.
Taip dizainas suvaržo mano savarankiškumą ir nepriklausomybę.
Nors keliaujant tokio ūgio nėra viskas taip blogai.
Vieta kojoms ekonominėje klasėje prilygsta verslo klasei.
(Juokas.)
Aš dažnai pamirštu, kad esu mažas žmogus.
Bet fizinė aplinka ir visuomenė man vis tai primena.
Naudotis viešuoju tualetu yra siaubinga.
Įeinu į kabiną,
ir negaliu pasiekti durų spynos.
Esu kūrybinga ir atspari.
Taigi, ieškau ar nėra šiukšliadėžės, kurią galėčiau apversti.
Ar tai saugu?
Ne visai.
Ar tai higieniška?
Tikrai ne.
Bet alternatyvos – dar blogesnės.
Jei tai neveikia, naudoju mobilų telefoną.
Su juo galiu pasiekti keturiais coliais toliau,
taigi mėginu pasukti durų užraktą su savo iPhone.
Aš įsivaizduoju, kad tai nebuvo viena iš vizijų Jony Ive minty, kuriant iPhone,
tačiau tai veikia.
Kita alternatyva – kreiptis į nepažįstamuosius.
Gausiai atsiprašinėjant
paprašyti jų pasaugoti mano kabinos duris iš kitos pusės.
Jie pasaugo,
ir aš išeinu dėkinga,
tačiau visiškai pažeminta,
ir tikiuosi, kad jie nepastebėjo
jog išeinu iš tualeto nenusiplovusi rankų.
Kasdien su savimi nešiojuosi dezinfekcinę priemonę,
nes kriauklės, muilo dozatoriai, džiovintuvai ir veidrodžiai –
man nepasiekiamoje vietoje.
Žinoma, kitas pasirinkimas – neįgaliųjų tualetai.
Juose aš galiu pasiekti durų spyną,
kriauklę, muilo dozatorių, džiovintuvą ir veidrodį.
Tačiau negaliu naudotis tualetu.
Jie sąmoningai suprojektuoti aukščiau,
kad žmonės neįgaliųjų vežimėlyje galėtų lengvai persėsti.
Tai puikus ir reikalingas išradimas.
Tačiau dizaino pasaulyje, kai pristatome naują projektą ir idėją kaip prieinamą,
ką tai iš tiesų reiškia?
Kam tai prieinama?
Ir į kieno poreikius neatsižvelgiama?
Tualetas – tik pavyzdys,
kur dizainas kenkia mano orumui.
Bet fizinė aplinka mane veikia ir kur kas paprastesniais būdais.
Toks paprastas veiksmas, kaip užsisakyti kavos.
Prisipažinsiu,
geriu kur kas per daug kavos.
Mano mėgiamiausia – liesa vanilinė latė kava,
tačiau aš mėginu atkalbėti save nuo sirupo.
Deja, kavinė nėra gerai suprojektuota,
bent jau ne man.
Aš stoviu eilėje, už konditerijos stendo,
barista kviečia kitą laukiantįjį:
„Prašau, kitas!“
Ir manęs nemato.
Kitas žmogus eilėje ženklais praneša apie mano egzistavimą,
ir visi susigėsta.
Aš užsisakau kaip įmanoma greičiau, ir judu toliau atsiimti savo kavą.
Sustokite minutei ir pagalvokite.
Kur jie padeda mano kavą?
Aukštai, ir be dangtelio.
Pasiekti ir pasiimti kavą, už kurią sumokėjau
man yra neįtikėtinai pavojinga.
Dizainas taip pat neigiamai veikia mano drabužių pasirinkimą.
Aš noriu dėvėti drabužius, kurie atspindi mano asmenybę.
Sudėtinga tai surasti vaikų skyriuje.
O drabužiai moterims dažnai reikalauja per daug pakeitimų.
Aš noriu avėti batus, kurie atspindi mano brandą, profesionalumą ir rafinuotumą.
Vietoj to, galiu rinktis iš sportbačių su velcro užsegimais ir švieselėmis.
Na nėra taip, kad būčiau visiškai prieš sportbačius su švieselėmis.
(Juokas.)
Tačiau dizainas taip pat veikia tokius paprastus dalykus,
kaip atsisėdimą ant kėdės.
Aš negaliu elegantiškai atsisėsti ant kėdės.
Dėl kėdžių aukščio standartų
aš turiu ropštis rankomis ir keliais,
kad pasiekčiau kėdės sėdynę,
taip pat suvokdama, kad ji gali apvirsti bet kuriuo metu.
Taigi, kol dizainas veikia mane,
ar tai sėdantis ant kėdės, ar tualete, ar užsisakant kavos, ar perkant drabužius,
aš pasikliauju ir naudojuosi
nepažįstamųjų gerumu.
Tačiau ne visi yra tokie geri.
Man nuolat primena, kad esu mažas žmogus,
rodydami pirštais
spoksodami,
juokdamiesi,
pravardžiuodami,
ar fotografuodami.
Beveik kiekvieną dieną.
Socialinės medijos išpopuliarėjimas suteikė man galimybę
ir platformą skleisti savo, blogerės ir aktyvistės, balsą.
Bet tuo pačiu sukėlė nerimą,
kad galiu tapti pajuokų objektu,
pasauline sensacija,
be mano sutikimo.
Taigi, sustokime čia minutei,
ir išsiaiškinkime šį tą.
Žodis „midget“ (angliškai: „neūžauga“) žeidžia.
Šis terminas atėjo iš P.T. Barnumo cirko ir bepročių pasirodymų eros.
Visuomenė pasikeitė.
Žodynas taip pat turėtų kisti.
Kalba yra galingas įrankis.
Ji ne tik įvardija mūsų visuomenę,
ji ją formuoja.
Aš neįtikėtinai didžiuojuosi esanti mažas žmogus,
paveldėjusi achondroplazijos sutrikimą.
Bet labiausiai aš didžiuojuosi esanti Sinead.
Achondropazija yra dažniausia dvarfizmo forma.
Achondroplazija reiškia kremzlių distrofiją.
Aš turiu trumpas galūnes ir achondroplastinius veido bruožus –
kaktą ir nosį.
Mano rankos neišsitiesia iki galo,
bet aš galiu liežuviu pasiekti alkunę.
Šito aš jums nerodysiu.
Maždaug vienas iš 20 000 gimsta su achondroplazija.
80 procentų jų visų gimsta normalaus ūgio žmonių šeimoje.
Tai reiškia, kad bet kam šiame kambaryje gali gimti vaikas su achondroplazija.
Savąją aš paveldėjau iš tėčio.
Norėčiau jums parodyti savo šeimos nuotrauką.
Mano mama – normalaus ūgio,
mano tėtis – mažas žmogus,
aš esu vyriausia iš penkių vaikų.
Turiu tris seseris ir vieną brolį.
Jie visi – normalaus ūgio.
Aš esu neįtikėtinai laiminga, kad gimiau šeimoje,
kuri skatino mane domėtis ir būti atkaklia,
kuri saugojo mane nuo nepažįstamųjų neišmanymo ir atšiaurumo,
ir kuri įskiepyjo manyje atsparumą, kūrybingumą ir pasitikėjimą savimi,
kurių man reikėjo išgyventi, manipuliuojant aplinka ir visuomene.
Jeigu reikėtų tiksliai nurodyti priežastį, kodėl esu sėkminga,
tai tik todėl, kad aš buvau ir esu mylimas vaikas.
Taip, itin šelmiškas ir pilnas sarkazmo vaikas,
bet vis tiek mylimas vaikas.
Parodydama jums, kas aš esu šiandien,
norėjau pasiūlyti jums kitokį požiūrį.
Norėjau užginčyti idėją,
kad dizainas tėra įrankis funkcijai ir grožiui kurti.
Dizainas smarkiai veikia žmonių gyvenimus,
visų žmonių gyvenimus.
Dizainas yra būdas, kurio dėka galime jaustis priklausantys pasauliui,
tačiau taip pat ir būdas, kurio dėka galime išlaikyti asmens orumą,
ir žmogaus teises.
Dizainas taip pat gali skatinti pažeidžiamumą
grupei žmonių, kurių poreikiai nebuvo apsvarstyti.
Taigi šiandien aš norėjau mesti įššūkį jūsų suvokimui.
Kieno poreikius pamirštame, kurdami dizainą?
Kaip galėtume sustiprinti jų balsus
ir jų patirtis.
Koks yra kitas žingsnis?
Dizainas yra didžiulė privilegija,
bet ir dar didesnė atsakomybė.
Aš noriu, kad atmerktumėte akis.
Labai jums ačiū.
(Plojimai.)