Van egy barátom Portugáliában,
akinek a nagyapja épített egy járművet egy kerékpárból
és egy mosógépből, hogy szállíthassa a családját.
Azért csinálta, mert nem engedhetett meg magának egy autót,
másrészt pedig azért, mert tudta, hogyan kell megépíteni.
Akkor régen még értettük, hogyan működtek a dolgok,
és hogyan készültek, így meg tudtuk őket építeni vagy javítani,
vagy legalábbis,
tájékozott döntéseket tudtunk hozni, hogy mit vásároljunk.
A legtöbb ilyen "csináld magad" szokás
elveszett a 20. század második felében.
De most, a gyártó közösség és a nyílt forrású modell
visszahozzák az életünkbe ezt a fajta tudást,
hogy a dolgok hogyan működnek, és miből készülnek,
és úgy hiszem, még egy szinttel tovább kellene menni,
egészen az összetevőkig, amikből felépülnek.
Nagyrészt, még mindig tudjuk,
hogy miből készülnek a hagyományos anyagok, mint például a papír és a textilek,
és hogyan gyártják őket.
De most már itt vannak az elképesztő, futurisztikus kompozit anyagok --
műanyagok, amelyek változtatják alakjukat,
festékek, amelyek vezetik az elektromosságot,
pigmentek, amik változtatják a színüket, és szövetek, amelyek világítanak.
Hadd mutassak pár példát.
Szóval a vezetőképes tinta segítségével áramköröket tudunk festeni,
ahelyett, hogy a hagyományos
nyomtatott áramköröket vagy drótokat használnánk.
Ebben a kis példában, amit most a kezemben tartok,
arra használtuk fel, hogy kialakítsunk egy érintés érzékelőt, ami reagál a bőrömre,
úgy, hogy bekapcsol ez a kis lámpa.
A vezetőképes tintát már használták művészek,
de a legújabb fejlesztések azt mutatják, hogy hamarosan képesek leszünk
használni lézernyomtatókban és golyóstollakban.
És ez egy akril lap, amibe
színtelen fénysugárzó részecskéket öntöttünk bele.
Ez azt jelenti, hogy amíg a hagyományos akril
a fényt csak a széleinél sugározza,
addig ennek a teljes felülete felragyog,
amikor bekapcsolom körülötte a lámpákat.
Két ismert alkalmazása ennek az anyagnak
a belsőépítészet és a több érintéses rendszerek.
És a termokrómikus pigmentek
változtatják a színüket egy megadott hőfokon.
Szóval ezt most egy forró lapra helyezem,
aminek a hőmérséklete csupán egy kissé magasabbra van állítva, mint a szobahőmérséklet,
és láthatják, hogy mi történik.
Szóval az egyik alap alkalmazása ennek az anyagnak,
egyéb dolgok mellett, a bébiüvegekben van,
mivel jelzi, hogy a tartalma mikor hűlt le eléggé, hogy iható legyen.
Szóval ezek csak pár példája azoknak, amiket közkeletű néven
intelligens anyagoknak hívunk.
Pár év múlva, már ott lesznek a legtöbb tárgyban
és technológiában, amiket napi szinten használunk.
Lehet, hogy még nincsenek repülő autóink, amiket a sci-fi ígért nekünk,
de vannak falaink, amik változtatják a színüket,
a hőmérséklettől függően,
billentyűzeteink, amiket fel lehet tekerni,
és ablakaink, amik átlátszatlanná válnak egy gombnyomásra.
Szóval, én egy társadalomkutató vagyok a képzésem alapján,
ezért miért vagyok ma itt, hogy az intelligens anyagokról beszéljek?
Hát, először is, azért, mert én egy készítő vagyok.
Kíváncsi vagyok, hogy hogyan működnek dolgok,
és hogy hogyan készítik őket,
de azért is, mert hiszem, hogy egy mélyebb belátásunk kellene hogy legyen
az összetevőkbe, amik a világunkat alkotják,
és ebben a pillanatban nem tudunk eleget
ezekről a csúcstechnológiás kompozitokról, amikből majd felépül a jövőnk.
Az intelligens anyagokhoz nehéz hozzáférni kis mennyiségekben.
Alig van elérhető információnk arról, hogyan használjuk őket,
és nagyon kevés hangzik el arról, hogyan gyártják őket.
Így egyelőre, nagyrészt csak
a szakmai titkok és szabadalmak birodalmában léteznek,
amikhez csak az egyetemeknek és vállalatoknak van hozzáférésük.
Szóval, kicsit több mint három éve, Kristy Boyle és én
belekezdtünk egy tervbe, amit "Nyilvános Anyagoknak" (Open Materials) hívtunk.
Ez egy weboldal, ahol mi
és bárki más, aki csatlakozni szeretne hozzánk,
megoszthat kísérleteket, megjelentethet információt,
bátoríthat másokat, hogy közreműködjenek, amikor csak tudnak,
és összegyűjt forrásokat, mint például kutató munkákat,
és oktatófilmeket más, hozzánk hasonló, alkotóktól.
Szeretnénk, ha egy nagyszabású,
együttesen létrehozott adatbázissá válna,
"csináld magad" információról az intelligens anyagokkal kapcsolatban.
De miért is érdekelne minket,
hogy az intelligens anyagok hogyan működnek és miből készülnek?
Először is azért, mert nem tudjuk formálni azt, amit nem értünk,
és amit nem értünk és nem használunk,
az előbb-utóbb minket fog formálni.
A tárgyak amiket használunk, a ruhák, amiket hordunk,
a házak, amikben élünk, mindezeknek mélységes hatása van
a viselkedésünkre, egészségünkre és az életünk minőségére.
Szóval, ha egy intelligens anyagokkal teli világban fogunk élni,
tudnunk kéne róluk és megérteni őket.
Másrészt, de nem kevésbé fontos,
hogy az újításokat mindig is a bütykölők hajtották.
Így sokszor amatőrök, és nem a szakértők,
voltak a feltalálói és továbbfejlesztői
a dolgoknak, kezdve a hegyi kerékpároktól,
egészen a félvezetőkig és a személyi számítógépekig,
illetve a repülőgépekig.
A legnagyobb kihívás, hogy az anyagtudomány összetett,
és drága felszerelést igényel.
De nem mindig ez a helyzet.
Két tudós az Illinois Egyetemről megértette ezt,
amikor megjelentettek egy munkát egy könnyebb módszerről,
a vezetőképes tinta előállítására.
Jordan Bunker, akinek előtte
nem volt semmilyen tapasztalata a kémiával,
elolvasta ezt a munkát és reprodukálta a kísérletet,
az ő alkotói terében, csupán olyan anyagok és eszközök felhasználásával,
amiket a boltokban lehet kapni.
Felhasznált egy kenyérpirítót,
és még saját vortex keverőt is csinált,
egy oktatóvideó alapján, amit egy másik tudós/alkotó készített.
Jordan ezután közzétette az eredményeit az interneten,
beleértve mindazt, amivel próbálkozott, de nem működött,
hogy mások tanulmányozhassák és reprodukálhassák.
Szóval Jordan fő módszere az újításra az volt,
hogy fogott egy kísérletet, amit egy jól felszerelt
egyetemi laboratóriumban vittek véghez,
és újra előállította egy chicagói garázsban,
csupán olyan olcsó anyagokat és eszközöket használva, amiket maga készített.
És most, hogy megjelentette a munkáját,
mások folytathatják, ahol ő abbahagyta,
és kidolgozhatnak még egyszerűbb folyamatokat és továbbfejlesztéseket.
Egy másik példa, amit említeni szeretnék,
Hannah Perner-Wilson "Alkatrészek nélküli készlete" (Kit-of-No-Parts).
A tervének célja az, hogy kiemelje
az anyagok kifejező tulajdonságait,
miközben az alkotó kreativitására és jártasságaira összpontosít.
Az elektronikai készletek nagyon hatásosak,
mivel megtanítanak bennünket arra, hogyan működnek dolgok,
viszont a tervezésükben rejlő korlátozottság
befolyásolja azt, hogy hogyan tanulunk.
Hannah megközelítése viszont az,
hogy megfogalmaz egy sor módszert,
amik különös tárgyak készítésére szolgálnak,
és amik felszabadítanak minket a tervezésből eredő korlátok alól,
úgy, hogy megtanítanak minket magukról az anyagokról.
Szóval Hannah nagyszámú lenyűgöző kísérletei közül,
ez az egyik kedvencem.
["Papír hangszórók"]
Amit itt látunk, az csak egy darab papír,
amin egy rézszalag van, ami össze van kötve egy mp3 lejátszóval
és egy mágnessel.
(Zene: "Happy Together")
Szóval egy kutatásra alapozva Marcelo Coelhótól a Massachusettsi Műszaki Egyetemről,
Hannah kialakított egy sor papír hangszórót
széles körű anyagokból,
az egyszerű rézszalagtól a vezetőképes szövetig és tintáig.
Pont úgy, mint Jordan és sok más alkotó,
Hannah közzétette a receptjeit,
és bárkinek megengedi, hogy másolja és reprodukálja őket.
De a papír elektronika egyike az anyagtudomány
egyik legígéretesebb ágának,
mivel hozzájárul ahhoz, hogy olcsóbb és hajlékonyabb elektronikát hozzunk létre.
Szóval Hannah keze munkája,
és a tény, hogy megosztotta a felfedezéseit,
ajtót nyitott egy sor új lehetőségnek,
amik egyben esztétikailag vonzók és újítóak.
Szóval, egy érdekes dolog az alkotókkal kapcsolatban,
hogy mi szenvedélyből és kíváncsiságból alkotunk,
és nem félünk kudarcot vallani.
Sokszor nem megszokott szögekből birkózunk meg a problémákkal,
és a folyamat alatt végül felfedezünk alternatívákat
vagy még jobb módokat arra, hogyan csináljunk dolgokat.
Szóval, minél több ember kísérletezik anyagokkal,
minél jobban hajlandók a kutatók megosztani a kutatásaikat,
és a gyártók a tudásukat,
annál nagyobb esélyünk van arra, hogy olyan technológiákat gyártsunk,
amik valójában mindannyiunkat szolgálnak.
Szóval kicsit úgy érzem magam, mint Ted Nelson,
amikor azt írta, a korai hetvenes években:
"Most kell, hogy megértsék a számítógépeket."
Akkoriban, a számítógépek hatalmasak voltak,
és csak a tudósokat érdekelték,
és senki még csak nem is álmodott arról, hogy legyen neki egy a saját otthonában.
Így, egy kicsit furcsa, hogy most itt állok és azt mondom:
"Most kell, hogy megértsék az intelligens anyagokat."
Csak tartsák észben, hogy az előzetes tudás megszerzése
a feltörekvő technológiákkal kapcsolatban,
a legjobb módja annak, hogy biztos legyen beleszólásunk abba,
hogyan alakul a jövőnk.
Köszönöm.
(Taps)