מלטי ווג'סן: באלי -- אי של אלים.
איזבל ווג'סן: גן עדן ירוק.
מ.ו: או...
גן עדן אבוד.
באלי:
אי של זבל.
א.ו: בבאלי,
אנחנו מייצרים 680 מטרים מעוקבים של פסולת פלסטיק כל יום.
זה בערך בניין בן 14 קומות.
וכשזה מגיע לשקיות פלסטיק,
פחות מחמישה אחוז מהן ממוחזרות.
מ.ו: אנחנו יודעים שזה משנה את התמונה שיש לכם של האי.
היא שינתה גם את שלנו, כשגילינו על זה,
כשגילינו שכמעט כל שקיות הפלסטיק בבאלי מגיעות לביובים
ואז לנהרות שלנו
ואז לאוקיינוס שלנו.
ואלה שאפילו לא מגיעות לאוקיינוס,
הן או נשרפות או נזרקות.
א.ו: אז החלטנו לעשות משהו בנוגע לזה.
ועבדנו כמעט שלוש שנים עכשיו
כדי לנסות להגיד לא לשקיות פלסטיק על אי הבית שלנו.
והיו לנו כמה הצלחות משמעותיות.
מ.ו: אנחנו אחיות,
ואנחנו הולכות לבית הספר הטוב ביותר על כדור הארץ:
בית הספר הירוק, באלי.
בית הספר הירוק הוא לא רק שונה בדרך בה הוא בנוי מבמבוק,
אבל גם בדרך בה הוא מלמד.
מלמדים אותנו להפוך למנהיגי היום,
משהו שספר נורמלי לא יכול להשתוות אליו.
א.ו: יום אחד היה לנו שיעור בכיתה
בו למדנו על אנשים משמעותיים,
כמו נלסון מנדלה,
ליידי דיאנה
ומהאטמה גאנדי.
כשהלכנו הביתה באותו יום,
הסכמנו שגם רצינו להיות משמעותיות.
למה אנחנו צריכות לחכות עד שנהיה מבוגרות
כדי להיות משמעותיות?
רצינו לעשות משהו עכשיו.
מ.ו: כשישבנו על הספה באותו ערב,
העלנו רעיונות וחשבנו על כל הבעיות שבאלי עומדת בפניהן.
והדבר היחיד שבלט לנו הכי הרבה
היה זבל הפלסטיק.
אבל זו בעיה עצומה.
אז הבטנו למה שהיתה מטרה ריאליסטית לנו הילדים:
שקיות פלסטיק.
והרעיון נולד.
א.ו: התחלנו לחקור,
ובואו נגיד, ככל שלמדנו יותר,
לא היה משהו טוב בנוגע לשקיות פלסטיק.
ואתם יודעים מה?
אנחנו אפילו לא צריכים אותן.
מ.ו: באמת קיבלנו השראה מהמאמצים להגיד לא לשקיות פלסטיק
בהרבה מקומות אחרים,
מהוואי לרואנדה
ולמספר ערים כמו אוקלנד ודאבלין.
א.ו: וכך הרעיון הפך להתחלה של "ביי ביי שקיות פלסטיק."
מ.ו: בשנים שעשינו את הקמפיין,
למדנו הרבה.
שיעור ראשון:
אתם לא יכולים לעשות הכל לבד.
אתם צריכים צוות גדול של ילדים כמוכם,
וכך הקמנו את צוות ביי ביי שקיות פלסטיק.
צוות המתנדבים כולל ילדים מכל רחבי האי,
מבתי ספק מקומיים ובין לאומיים.
ויחד איתם,
התחלנו גישה רב שכבתית,
בהתבסס על חתימה על עצומה גם ברשת וגם על נייר,
מצגות חינוכיות והשראתיות בבתי ספר
והעלנו מודעות כללית בשווקים, פסטיבלים, נקיונות חופים.
והכי חשוב,
אנחנו מחלקים תיקים אלטרנטיביים,
תיקים כמו תיקי רשת,
שקיות ניר עיתון ממוחזרות
או תיקים מ 100 אחוז חומר אורגני ממוחזר,
ועשויים על ידי יוזמות מקומיות על האי.
או: אנחנו מריצים כפר נסיוני,
בית ל 800 משפחות.
ראש הכפר היה החבר הראשון שלנו
והוא אהב את החולצות שלנו, אז זה עזר.
התמקדנו על להעלות מודעות בלקוחות,
מפני ששם השינוי צריך להתרחש.
הכפר כבר בשני שליש מהדרך
להפוך נטול שקיות פלסטיק.
הנסיונות הראשונים שלנו לגרום לממשל של באלי להצטרף נכשלו.
אז חשבנו,
"הממ... עצומה עם מליון חתימות.
הם לא יכולים להתעלם מאיתנו נכון?"
מ.ו: נכון!
א.ו: אבל, מי היה מנחש
מליון חתימות זה כמו, פי אלף מאלף?
(צחוק)
נתקענו --
עד שלמדנו את שיעור מספר שתיים:
חשבו מחוץ לקופסה.
מישהו הזכיר
שנמל התעופה של באלי מטפל ב 16 מליון כניסות ויציאות בשנה.
מו: אבל איך אנחנו נכנסים לנמל התעופה?
והנה מגיע שיעור מספר שלוש:
התמדה.
יצאנו לכיוון שדה התעופה.
עברנו את השרת.
ואז זה היה הבוס של הבוס שלו,
ואז סגן מנהל המשרד,
ואז מנהל המשרד,
ואז...
הורידו אותנו שתי רמות וחשבנו,
ובכן, הנה מגיע השרת שוב.
ואחרי מספר ימים בנקישה על דלתות
ופשוט להיות ילדים במשימה,
הגענו לבסוף למנהל המסחרי של שדה התעופה של באלי.
ונתנו לו את נאום "תיקי הפלסטיק של באלי", ובהיותו איש מאוד נחמד,
הוא אמר, [חיקוי קולו של גבר] "אני לא יכול להאמין למה שאני עומד להגיד,
אבל אני אתן לכם רשות
לאסוף חתימות מאחורי המכס וההגירה."
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
א.ו: בשעה וחצי הראשונות שלנו שם,
השגנו כמעט 1,000 חתימות.
כמה מגניב זה?
שיעור מספר ארבע:
אנחנו צריכים אלופים בכל רמות החברה,
מסטודנטים למנהלים מסחריים לאנשים מפורסמים.
ותודות למשיכה של בית הספר הירוק,
היתה לנו גישה לזרם סדיר של סלבריטאים.
באן קי מון למד אותנו
שיושבי ראש של האו"ם
לא חותמים על עצומות --
(צחוק)
אפילו אם ילדים מבקשים יפה.
אבל הוא הבטיח להפיץ את השמועה,
ועכשיו אנחנו עובדים בקרבה עם האומות המאוחדות.
מ.ו: ג'יין גודול למדה אותנו את הכוח של רשתות אנשים.
היא התחילה עם קבוצת שורשים אחת
ועכשיו יש לה 4,000 קבוצות מסביב לעולם.
אנחנו אחת מהן.
היא נותנת השראה אמיתית.
אם אתם עמיתים ברוטרי,
נחמד לפגוש אתכם.
אנחנו מתקשרים,
המחלקה הכי צעירה של רוטרי הבין לאומית.
א.ו: אבל למדנו גם הרבה על סבלנות,
מ.ו: איך אתם מתמודדים עם תיסכולים,
א.ו: הובלה,
מ.ו: עבודת צוות,
א.ו: חברות,
מ.ו: למדנו יותר על אנשי באלי והתרבות שלהם
א.ו: ולמדנו על החשיבות של התחייבות.
מ.ו: זה לא תמיד קל.
לפעמים זה נעשה מעט קשה להתנהג כמו שמדברים.
א.ו: אבל בשנה שעברה, עשינו בדיוק את זה.
נסענו להודו להעביר הרצאה,
וההורים שלנו לקחו אותנו לבקר
את הבית הפרטי לשעבר של מהטמה גאנדי.
גילינו על הכוח של שביתות רעב
שהוא עשה כדי להגיע למטרות שלו.
כן, עד סוף הסיור,
כשפגשנו את ההורים שלנו שוב,
שתינו החלטנו ואמרנו,
"אנחנו עומדים לשבות רעב!"
(צחוק)
מ.ו: ואתם כנראה יכולים לדמיין את הפרצופים שלהם.
זה לקח הרבה שכנוע,
ולא רק להורים שלנו
אלא לחברים ולמורים שלנו.
איזבל ואני היינו רציניות בנוגע ללעשות את זה.
אז נפגשנו עם יועצת תזונה,
והגענו לפשרה
של לא לאכול מהזריחה עד השקיעה כל יום
עד שמושל באלי יסכים לפגוש אותנו
כדי לדבר על איך לעצור את שקיות הפלסטיק בבאלי.
או: ה"מוגן מקאן," כמו שזה נקרא בבהאסה אינדונזיה,
התחיל.
השתמשנו במדיה החברתית כדי לתמוך במטרה שלנו
וכבר ביום השני,
המשטרה התחילה לבוא לבתינו ולבית הספר.
מה הבנות האלו עשו?
ידענו שלא גרמנו למושל שלנו להראות הכי טוב
בלעשות את שביתת הרעב הזו --
היינו יכולות ללכת לכלא.
אבל, היי, זה עבד.
עשרים וארבע שעות מאוחר יותר,
נלקחנו מבית הספר
ולווינו למשרד המושל.
מ.ו: והנה הוא היה --
(מחיאות כפיים)
חיכה לנו כדי להפגש ולדבר,
והיה תומך והביע תודה למוכנות שלנו
לדאוג ליופי ולסביבה של באלי.
הוא חתם על הבטחה
לעזור לאנשים של באלי להגיד לא לשקיות פלסטיק.
ואנחנו חברים עכשיו,
ועל בסיס קבוע,
אנחנו מזכירות לו ולצוות שלו את ההבטחות שהוא עשה.
ובאמת,
לאחרונה הוא הצהיר והתחייב
שבאלי תהיה נקייה משקיות פלסטיק עד 2018.
(מחיאות כפיים)
א.ו: וגם, בנמל התעופה הבין לאומי של באלי, אחד התומכים שלנו
מתכנן להתחיל מדיניות נקיה משקיות פלסטיק עד 2016.
מ.ו: הפסיקו לחלק שקיות פלסטיק בחינם
והביאו שקיות רב שימושיות משלכם
זה המסר הבא שלנו לשינוי דעת הקהל של הציבור.
א.ו: הקמפיין לטווח קצר שלנו,
"אי אחד \ קול אחד,"
כולו נוגע לזה.
בדקנו ואיתרנו את החנויות והמסעדות
שהכריזו עליהן כאזור נקי משקיות פלסטיק,
ושמנו את המדבקה על הכניסה שלהם
ופרסמנו את השמות שלהם במדיה החברתית
וכמה מגזינים חשובים בבאלי.
ולחלופין,
זה מאיר על אלה שאין להם מדבקה.
(צחוק)
מ.ו: אז, למה אנחנו למעשה מספרות לכם על זה?
ובכן, חלקית, זה בגלל שאנחנו גאות
בתוצאות, שיחד עם הצוות שלנו,
היינו מסוגלים להגיע אליהן.
אבל גם בגלל שבדרך,
למדנו שילדים יכולים לעשות דברים.
אנחנו יכולות לגרום לדברים לקרות.
איזבל ואני היינו רק בנות 10 ו 12
כשהתחלנו את זה.
מעולם לא היתה לנו תוכנית עסקית,
לא אסטרטגיה קבועה,
ולא אג'נדה חבויה --
רק הרעיון מולנו
וקבוצה של חברים שעובדים איתנו.
כל מה שרצינו לעשות היה לעצור את שקיות הפלסטיק האלו
מלעטוף ולחנוק את הבית היפיפה שלנו.
לילדים יש אנרגיה אין סופית
ומוטיבציה להיות השינוי שהעולם צריך.
א.ו: אז לכל הילדים של העולם היפהפה אבל מאתגר הזה:
לכו על זה!
עשו את השינוי.
אנחנו לא מספרות לכם שזה יהיה קל.
אנחנו אומרות לכם שזה יהיה שווה את זה.
אנחנו הילדים אולי רק 25 מהאוכלוסיה של העולם,
אבל אנחנו 100 אחוז מהעתיד.
מ.ו: עדיין יש לנו הרבה עבודה לעשות,
אבל אנחנו יודעות שאנחנו לא נעצור
עד שהשאלה הראשונה שתישאל כשמגיעים לשדה התעופה של באלי תהיה
שתיהן: "ברוכים הבאים לבאלי,
יש לכם שקיות פלסטיק להצהיר עליהן?"
(צחוק)
אום שנטי שנטי שנטי אום.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)