Hello. Szeretnék nektek megmutatni 30 másodpercet életem legjobb napjából.
(taps)
Szóval ez volt az El Capitan, a californiai Yosemite Nemzeti Parkban
és ha nem látszódna,
egyedül másztam, kötél nélkül,
"free solo"-ban (biztosítás nélküli szabad mászásban).
Ezzel egy évtizedes álom vált valóra.
A videón épp 762 méterrel vagyok a föld felett.
Ijesztőnek tűnik? Igen, az.
Ezért töltöttem éveket az El Cap megmászásáról álmodozva
a cselekvés helyett.
De azon a napon, amikor a videó készült,
egyáltalán nem tűnt ijesztőnek.
Oly kellemes volt, mint egy séta a parkban,
amit a legtöbb ember a Yosemite-ban épp csinált.
Ma arról szeretnék beszélni, hogyan maradtam nyugodt
és hogyan győztem le a félelmemet.
Először röviden elmondom, hogyan lettem hegymászó,
utána pedig elmesélem a két legjelentősebb mászásom történetét.
Mindkettő sikeres volt, ezért állhatok ma itt.
(nevetés)
De az elsővel egyáltalán nem voltam elégedett.
Míg a második, az El Cap, volt életem legsikeresebb napja.
A két mászásomon át látni fogjátok félelmem feldolgozásának folyamatát.
Egy tornateremben kezdtem mászni, körülbelül 10 éves koromban,
ami azt jelenti, hogy az életem a mászás körül forog
több mint 20 éve.
Egy évtizednyi, főleg beltéri mászás után
váltottam kültérire és elkezdtem "free solo"-zni.
Idővel egyre nyugodtabb lettem,
egyre nagyobb és nehezebb falakat másztam meg.
Számos "free solo" mászó volt előttem,
így volt honnan inspirációt meríteni.
2008-ra megismételtem a legtöbb korábbi szólót a Yosemite-ban,
és elkezdtem egy új, korábban meg nem mászott falról gondolkodni.
A magától értetődő első választás a Half Dome volt,
egy 610 m magas fal, a völgy keleti része fölött.
Az volt benne a probléma és egyben a vonzó is,
hogy túl nagy volt.
Nem tudtam, hogy készüljek fel rá.
Ezért úgy döntöttem, hogy kihagyom a felkészülést,
csak felmegyek, nekivágok a kalandnak.
Arra számítottam, hogy felnövök a feladathoz,
ami nem bizonyult a legjobb stratégiának.
Két nappal előtte egy barátommal megtettem az utat biztosítással,
hogy nagyjából tudjam, merre kell mennem,
és hogy lássam, fizikálisan képes vagyok-e rá.
Két nap múlva visszatértem egyedül,
majd úgy döntöttem, hogy nem akarok arra menni.
Tudtam, hogy van egy 100 méteres kerülő
ami megkerüli az út legnehezebb pontját.
Hirtelen úgy döntöttem, hogy a kerülő úton megyek,
még ha soha nem is másztam arra,
de azonnal elkezdtem kételkedni magamban.
Képzeld el magad egyedül egy 600 m-es fal közepén,
tűnődve, hogy vajon eltévedtél-e.
(nevetés)
Szerencsére a legjobb helyen jártam,
ami aztán visszavitt az útvonalra.
Kicsit túl izgatott voltam, valójában nagyon,
de nem hagytam, hogy nagyon zavarjon,
mert tudtam, hogy a legnehezebb rész a tetején vár.
Higgadtnak kellett maradnom.
Csodálatos szeptemberi reggel volt, ahogy másztam,
hallottam a turisták beszélgetését és nevetését a csúcson.
Ők a normális ösvényen másztak fel a túloldalon,
melyen leereszkedni terveztem.
A csúcs és köztem egy kopár gránitdarab volt.
Nem voltak repedések amikbe kapaszkodhattam volna,
csak a felület hullámai egy majdnem függőleges falon.
A cipőm sima gránitfalhoz való tapadására
kellett bíznom az életem.
Óvatosan felegyensúlyoztam,
előre-hátra mozogva a kis foltok között.
De aztán elértem egy lábtámaszt, amiben nem igazán bíztam.
Két nappal azelőtt simán ráléptem volna,
de akkor biztosítva lettem volna.
Most túl kicsinek és csúszósnak éreztem.
Nem hittem, hogy elbír, ha ránehezedek.
Megfontoltam egy lépést a széle felé, ami rosszabbnak tűnt.
A lábaimat elfordítva, a távolabbival próbálkoztam.
Még rosszabbnak tűnt.
Elkezdtem pánikolni.
Hallottam az embereket nevetni a csúcson felettem.
Bárhol szívesebben lettem volna, mint ott.
Az elmém minden irányban pörgött.
Tudtam, mit kell tennem, de túlságosan féltem megtenni.
Csak fel kellett állnom a jobb lábamra.
Egy örökkévalóság telt el, mire döntöttem, hogy megteszem.
Felálltam a jobb lábamra
és nem csúsztam meg, nem haltam meg.
Ez jelentette a végét a legnehezebb mászásnak.
Szóval így indultam onnan a csúcs felé.
Általában, ha megmászod a Half Dome-ot,
van rajtad kötél és mászófelszerelés,
a turisták álmélkodnak és köréd sereglenek egy fotóra.
Én meg csak felbukkantam a szélén, félmeztelenül, lihegve.
Feszült voltam, de ügyet se vetettek rám.
(Nevetés)
Elveszett túrázónak tűntem, aki túl közel ment a széléhez.
Körülöttem emberek, akik telefonáltak vagy piknikeztek.
Mintha egy boltban lennék.
(Nevetés)
Levettem a szűk mászócipőm és elkezdtem lefelé gyalogolni,
amikor emberek megállítottak.
"Mezítláb túrázol? Ez nem semmi!"
(Nevetés)
Nem akartam elmagyarázni.
Akkor éjszaka bejegyeztem a mászó naplómba a Half Dome "free solo" megmászását,
de szomorú arcot vágva tettem egy megjegyzést: "Tudnád jobban?"
Sikeres volt a mászás,
és első nagy mászásomként ünnepeltük.
Néhány barátom filmet is készített róla.
De én nem voltam elégedett.
Csalódott voltam a véghezvitele miatt,
mivel tudtam, hogy megúsztam valamit.
Nem szerencsés, hanem kiváló mászó akartam lenni.
A következő évben nem gyakoroltam a "free solo"-zást.
Tudtam, hogy nem szabad megszoknom, hogy a szerencsére bízom magam.
Bár még nem sokat "free solo"-ztam,
már elkezdtem gondolkodni az El Cap-on.
Mindig ott motoszkált a fejemben, mint a szabad mászás koronaékszere.
Ez a legtrükkösebb fal az egész világon.
Az azt követő hét évben, minden évben arra gondoltam,
hogy megmászom az El Cap-ot.
Amikor beautóztam a Yosemite-be és felnéztem a falra, ezt gondoltam:
Esélytelen.
(Nevetés)
Túl magas és félelmetes.
De végül elfogadtam, hogy én bizony le akarom tesztelni magam az El Cap-en.
Ez mutatná meg igazán a kiválóságot,
de másként kellett éreznem.
Nem akartam épphogy csak megcsinálni.
Most kiválóan akartam megcsinálni.
Megmászni az El Cap-et, mely oly félelmetes
a fal puszta mérete miatt.
A legtöbb mászónak 3-5 napba telik,
hogy felmenjen a 914 méteres függőleges grániton.
Meghódítani egy ilyen méretű falat
biztosítás nélkül, egy pár cipőben és ziazsákkal, lehetetlennek tűnt.
914 méter mászás
több ezer kéz- és lábmozdulatot jelent,
amit nagyon sok memorizálni.
Rengeteg mozdulatot bevéstem puszta ismétléssel.
Az előző évtizedben legalább 50-szer megmásztam az El Cap-ot biztosítással.
Egy fotó legkedveltebb módszeremről a mozdulatok gyakorlásához.
A csúcson vagyok,
arccal előre hajolva 304 méter kötél fölött,
gyakorlással töltve a napot.
Találtam egy utat, ami megismételhetőnek tűnt.
Memorizálnom kellett.
Biztosnak kellett lennem, hogy mélyen belém ivódott,
mert nincs lehetőség hibázásra.
Nem akartam kételkedni, hogy a jó úton haladok-e,
vagy a legjobb fogást használom-e.
Mindent automatikusan kellett tudnom.
Kötéllel mászni főleg fizikai erőfeszítés.
Elég csak erősnek kell lenned és kitartani végig, amíg felfelé menetelsz.
A szabad mászás jobban elfárasztja az elmét.
A fizikai erőfeszítés nagyjából ugyanakkora.
A test ugyanazt a falat mássza.
De nyugodtnak maradni, a legjobbat teljesíteni,
tudva, hogy egy kis hiba is halált okozhat,
egy bizonyos gondolkodásmódot igényel.
(Nevetés)
Ezt nem szántam viccesnek, de végül is az.
(Nevetés)
Gyakoroltam a gondolkodásmódot, vizualizáción keresztül,
ami alapvetően a szabad mászás teljes élményének elképzelését jelenti.
Részben ez segített emlékezni a fogásokra,
de főleg arról szólt, hogy érezzem a kezemben
az összes fogás tapintását,
és hogy érezzem ahogyan a lábammal a megfelelő helyre lépek.
Úgy képzeltem, mint egy megkoreografált táncot, ami több ezer lépésből áll.
Az egész út legnehezebb részét Vándorkő Problémának nevezik.
Kb 609 méterre volt a talajtól
és az út legnehezebb fizikai mozdulataiból állt.
Hosszú húzás két gyenge fogás között, pici, csúszós lábakkal.
Ezt értem gyenge fogás alatt:
a szélessége kisebb mint egy ceruzáé és lefelé néz,
amin felfelé kellett tolni a hüvelykujjamat.
De nem ez volt a legnehezebb része.
A legnehezebb egy karaterúgás volt
a bal lábammal a szomszédos sarok belseje felé.
Egy manőver, amely nagyfokú precizitást és rugalmasságot igényelt.
Annyit, hogy minden este nyújtsak
egy éven keresztül
ezzel biztosítva, hogy biztonságosan meg tudjam csinálni.
A mozdulatokat gyakorolva,
a képzeletem egy lehetséges szóló
érzelmi oldalához fordult.
Főleg, hogy: Mi lesz, ha elindulok és túl félelmetes lesz?
Ha épp túl fáradt leszek?
Ha nem tudom megcsinálni azt a rúgást?
Átgondoltam minden lehetőséget, amíg biztonságban a földön voltam,
így mikor eljött az idő, kötél nélkül meg tudtam csinálni a mozdulatot.
Nem volt helye kétségnek, meghátrálásnak.
A kétely a félelem előfutára.
és tudtam, hogy nem tudom átélni a tökéletes pillanatokat, ha félek.
Vizualizáció és a gyakorlás elég volt a kétely elűzéséhez.
Továbbá elképzeltem, hogyan éreznék,
ha sosem tűnne elvégezhetőnek.
Mi van, ha ennyi munka után is félek megpróbálni?
Ha csak pocsékoltam az időm,
és sosem érezném biztonságban magam ilyen kiszolgáltatott helyzetben?
A válasz nem volt könnyű,
de az El Cap eleget jelentett nekem, hogy munkát tegyek bele és kitaláljam.
Néhány előkészület sokkal gyakorlatiasabb volt.
Ez egy fotó Conrad Anker barátomról,
ahogy felmászik az El Cap aljáról üres hátizsákkal.
Együtt másztunk egy napig
egy speciális hasadékban a fal közepén,
ami laza kövekkel volt tele,
nehézzé és veszélyessé téve azt a szakaszt.
Egy eltévesztett lépés szikladarabot lökhet le
és megölheti a mászókat, túrázókat.
Óvatosan mozgattuk a köveket, begyűjtöttük a hátizsákba
és leereszkedtünk.
Képzeljék el egy percre, milyen hihetetlen érzés
457 métert mászni kövekkel teli hátizsákkal.
(Nevetés)
Sosem könnyű egy kövekkel teli hátizsákot cipelni.
Még nehezebb ezt tenni egy szirt szélén.
Apróságnak tűnhet, de meg kellett tenni.
Mindent tökéletesnek kellett éreznem ahhoz,
hogy meg tudjam mászni az utat kötél nélkül.
Két szezonnyi speciális gyakorlás után a szabad mászáshoz az El Cap-ra,
végül befejeztem az előkészületeket.
Tudtam minden kéz- és lábtartást az egész útra.
Pontosan tudtam, mit kell tennem.
Készen álltam.
Eljött az idő megmászni az El Cap-et.
2017. június 3-án korán keltem,
megettem a szokásos müzlim gyümölccsel,
és elértem a fal aljához, napfelkelte előtt.
Magabiztosságot éreztem, a falra nézve.
Jobban éreztem magam, amikor kezdtem mászni
Kb. 152 m után elértem egy részt.
Egy nagyon hasonlót ahhoz, ami sok bosszúságot okozott a Half Dome-on,
de ez alkalommal más volt.
Felderítettem minden lehetőséget, még a 30 méteres falat is a másik oldalon.
Pontosan tudtam, mit és hogyan kell tennem.
Nem kételkedtem. Csak másztam felfelé.
Még a nehéz és kimerítő részeken is könnyedén jutottam át.
Tökéletesen végrehajtottam a rutinommal.
Egy kicsit megpihentem a vándorkő probléma előtt,
aztán megmásztam úgy, ahogy azelőtt már sokszor begyakoroltam kötéllel.
A lábam hezitálás nélkül a megfelelő helyre rúgott ki
és tudtam, hogy megtettem.
A Half Dome megmászása egy nagy cél volt,
és megcsináltam,
de nem kaptam meg, amit igazán akartam.
Nem teljesítettem mesterien.
Féltem és hezitáltam, nem az az élmény volt, amit akartam.
De az El Cap más volt.
183 méter felfelé és azt éreztem, hogy a hegy a győzelmet kínálja nekem.
Egyenletes pontossággal másztam,
és élveztem a szirt körül szálló madarak csiripelését.
Minden egy ünneplésnek tűnt.
Aztán elértem a csúcsot.
3 óra és 56 perc dicső mászás után.
Ez volt az, amit akartam, és igazán tökéletesnek éreztem.
Köszönöm.
(Taps)