Godine 1985, trima istraživačima na ekspediciji izučavanja delfina
je postalo malo dosadno.
Kako bi se razvedrili, jedan od njih se pretvarao da je Posejdon
tako što je stavio venac od morske trave na glavu i potom ga je bacio u okean.
Momenat kasnije, delfin je isplovio sa krunom od morske trave na glavi.
Naravno da je ovo mogla da bude slučajnost,
ali je i u potpunosti moguće da je delfin imitirao naučnika.
To je zato što su delfini jedna od najpametnijih vrsta na Zemlji.
Pa, tačno koliko su pametni?
Poput kitova i morskih prasadi,
delfini pripadaju grupi morskih sisara
poznatih kao cetacea, čija se grupa sastoji od 86 različitih vrsta
i dele zajedničku kariku sa ungulatima iliti kopitarima.
Prvenstveno su bili kopneni sisari,
prve cetacee su ušle u vodu pre otprilike 55 miliona godina
kao veliki predatori sa oštrim zubima.
Potom je zbog promene temperature okeana, pre otprilike 35 miliona godina,
plen postao manje dostupan.
Jedna grupa cetacea koje su preživele ovaj poremećaj,
odnotoceti, završili su manji sa manje oštrim zubima,
ali i sa krupnijim i složenijim mozgovima
koji su im omogućavali složenije društvene veze,
kao i eholokaciju kako bi se snalazili i komunicirali.
Preskočićemo sve do sadašnjosti,
mozgovi modernih delfina su toliko veliki da njihov koeficijent encefalizacije,
veličina mozga upoređena sa prosekom za njihovu zapreminu tela,
je drugi po visini, nakon ljudskog.
Delfini su evoluirali da prežive
kroz sposobnost stvaranja složenih društvenih mreža
koje love, odbijaju neprijatelje i zajedno odgajaju potomke.
Na primer, jedno jato delfina iz Floride
upražnjava sofisticiranu saradnju prilikom lova na ribu.
Delfin određen kao "tvorac mreže" podiže mulj
dok drugi daje znak ostalim delfinima
da se istovremeno poređaju i hvataju ribu u begu.
Postizanje ovakvog cilja zahteva promišljeno planiranje i saradnju,
koji, s druge strane, zahtevaju neki oblik namerne komunikacije.
Delfini prenose svoje metode komunikacije i druge veštine
s kolena na koleno.
Različite populacije delfina pokazuju varijacije u pozdravljanju,
strategijama lova i drugom ponašanju.
Ovaj tip kulturološkog prenošenja se čak odnosi i na upotrebu alata.
Jedno jato kljunastih delfina iz okoline australijske obale,
nazvani Delfinski sunđerasti klub,
naučilo je kako da prekrije svoje kljunove sunđerom dok iskopavaju oštre korale,
to znanje prenose s majke na kćerku.
Delfini su pokazali čak i da razumeju jezik.
Kada nauče jezik zasnovan na zvižducima i pokretima ruku,
oni ne samo da razumeju šta znakovi znače,
već i da njihov redosled ima značenje:
da postoji razlika između doneti loptu do obruča
i doneti obruč do lopte.
Dakle bili su u stanju da obrade dva glavna elementa ljudskog jezika:
simbole koji označavaju objekte i radnje
i sintaksu koja određuje njihovu strukturiranost.
Delfini su takođe jedna od nekoliko vrsta koja može da položi test sa ogledalom.
To što prepoznaju sebe u ogledalu nagoveštava nam fizičku samosvest
a istraživanje je pokazalo da ne samo da prepoznaju svoja tela,
već su i svesni svojih misli, svojstvo koje se zove metakognicijom.
U jednom istraživanju, delfini koji su upoređivali dva zvuka
mogli su da pokažu istu, različitu ili nejasnu reakciju.
Baš kao i ljudi,
češće su pokazivali nesigurnost kod teških zadataka,
nagoveštavajući da su svesni onoga što znaju
i da se osećaju samouvereno zbog tog znanja.
Ali najneverovovatnija osobina delfina
je njihov osećaj empatije, altruizma i povezanosti.
Navika da pomažu povređenim pojedincima prelazi granice vrste,
kao što znamo iz mnogih priča
gde su delfini iznosili ljude na površinu kako bi disali.
Kao i mi, delfini oplakuju svoje mrtve.
Kada razmotrimo sve dokaze,
možemo da se pitamo zašto ljudi i dalje love delfine zbog mesa,
dovode ih do istrebljenja lovom i zagađenjem
ili zašto ih drže u zatočeništvu radi izvođenja trikova.
Konačno, možda se ne radi o tome da li su delfini inteligentna
i složena bića,
već mogu li ljudi da saosećaju s njima dovoljno da ih održe sigurnim i slobodnim.