În 1985, trei cercetători aflaţi într-o expediţie de cercetare a delfinilor
s-au cam plictisit.
Pentru a se înveseli, unul dintre ei s-a prefăcut că este Poseidon
punându-și o ghirlandă de alge pe cap şi apoi aruncând-o în ocean.
Câteva clipe mai târziu, un delfin a apărut cu ghirlanda de alge pe cap.
Sigur, ar fi putut fi o coincidenţă,
dar se poate și ca delfinul să fi imitat omul de ştiinţă.
Asta deoarece delfinii sunt printre cele mai deştepte specii de pe Pământ.
Mai exact, cât de destepţi sunt?
Ca balenele sau marsuinii,
delfinii aparţin grupului de mamifere acvatice
cunoscute drept cetacee, care cuprind 86 de specii diferite,
şi au o legătură comună cu copitatele sau animalele cu copite.
La origine mamifere de uscat,
primele cetacee au intrat în apă acum aproximativ 55 de milioane de ani
ca animale de pradă mari cu dinţi ascuţiţi.
Apoi, o schimbare în temperatura oceanului acum aproximativ 35 de milioane de ani
a redus prezenţa prăzii.
Un grup de cetacee care a supravieţuit problemelor,
odontocentele, au sfârșit prin a fi mai mici și cu dinţi mai puţin ascuţiţi,
dar cu creiere mai mari şi mai complexe
ce facilitau realizarea de relaţii sociale complexe,
precum și ecolocația pentru a naviga şi a comunica.
În prezent,
creierul delfinilor moderni e atât de mare încât coeficientul de encefalizare,
mărimea creierului lor comparată cu cea medie pentru mărimea corpului,
este al doilea după cel al oamenilor.
Delfinii au evoluat ca să supravieţuiască
prin abilitatea lor de a forma reţele sociale complexe
ce vânează, gonesc rivalii şi cresc puii împreună.
De pildă, un grup de delfini de Florida
utilizează o formă sofisticată de cooperare pentru a vâna peşti.
Un delfin numit „făuritorul de rețea" lovește nămolul
în timp ce un altul transmite un semnal
celorlalţi delfini să se alinieze simultan şi să prindă peştele care scapă.
Atingerea unui astfel de scop necesită planificare deliberată şi cooperare,
care, în schimb, cere o formă de comunicare intenţională.
Delfinii îşi transmit metodele de comunicare şi alte aptitudini
din generaţie în generaţie.
Populaţii diferite de delfini prezintă variaţiuni în saluturi,
strategii de vânătoare şi alte comportamente.
Acest tip de transmisie culturală se extinde până la folosirea unor unelte.
Un grup de delfini cu bot gros de pe coasta australiană,
poreclit The Dolphin Sponge Club,
au învăţat să-şi acopere boturile cu bureţi când trec prin corali duri,
transmițând cunoştinţele de la mamă la fiică.
Delfinii au demonstrat până şi înţelegerea limbajului.
Când au fost învăţaţi un limbaj bazat pe fluierături şi gesturi ale mâinilor,
nu numai că au înţeles ce însemnau semnele,
dar şi că ordinea lor avea un înţeles:
diferenţa dintre a aduce mingea la cerc
şi a aduce cercul la minge.
Astfel, puteau să proceseze două elemente de bază ale limbajului uman:
simboluri care desemnează obiecte şi acţiuni
şi sintaxa care controlează cum sunt structurate.
Delfinii sunt una dintre puţinele specii care trec testul oglinzii.
Recunoscându-se în oglinzi, demonstrează conştiinţă de sine fizică
şi cercetările arată că ei îşi pot recunoaşte nu numai corpurile,
ci şi gândurile, o proprietate numită metacogniţie.
Într-un studiu, delfinii comparând două sunete
pot indica un răspuns identic, diferit sau nesigur.
La fel ca oamenii,
au indicat nesiguranţă îndeosebi în încercări dificile,
sugerând că sunt conştienţi de ceea ce ştiu
şi cât de încrezători sunt în acele cunoştinţe.
Dar unele dintre cele mai uimitoare lucruri despre delfini
sunt simţurile de empatiei, altruism şi ataşament.
Obiceiul de a ajuta indivizii răniţi trece dincolo de bariera speciei,
fapt evidenţiat de multe cazuri
de delfini cărând oameni la suprafaţa apei ca să respire.
La fel ca noi, delfinii îşi plâng morţii.
Dacă ne uităm la dovezi,
ne-am putea întreba de ce oamenii încă vânează delfini pentru carne,
îi pun în pericol prin pescuit şi poluare
sau îi închid pentru a face trucuri.
Întrebarea finală nu e dacă delfinii sunt fiinţe
inteligente şi complexe,
ci dacă oamenii pot empatiza cu ei destul cât să-i ţină în siguranţă şi liberi.