Gyermekként még naivan bátrak vagyunk,
vakmerő álmokat szövünk az életünkről.
Talán űrhajós vagy űrkutató akartál lenni.
Talán arról álmodtál, hogy bejársz minden földrészt.
Én gyerekkorom óta arról álmodtam,
hogy az ENSZ-nek dolgozzak
a legsúlyosabb helyzetű országokban a világon.
Rengeteg bátorságnak köszönhetően
ez az álmom valóra vált.
De mondok valamit a bátorságról:
Nem mindig bukkan elő, amikor szükségünk lenne rá.
Szigorú önvizsgálat és kemény munka eredménye,
valamint meg kell találnunk hozzá a félelem és bátorság közti egyensúlyt.
Félelem nélkül sok őrültséget követnénk el.
De bátorság nélkül sosem vágnánk bele az ismeretlenbe.
A kettő közti egyensúlyban rejlik a csoda,
és ezért az egyensúlyért nap mint nap megküzdünk.
Kezdésképp pár szó a csinos kerekesszékemről:
nem mindig kellett kerekesszéket használnom.
Úgy nőttem fel, mint bárki más.
Futkároztam, ugráltam és táncoltam.
Imádok táncolni.
Azonban a húszas éveim közepén
egyre többször estem el megmagyarázhatatlan módon.
Néhány évvel később
egy recesszíven öröklődő genetikai betegséggel diagnosztizáltak,
amit örökletes zárványtestes izombetegségnek,
vagy hIBM-nek neveznek.
Ez egy progresszív, izomsorvadást okozó betegség,
ami tetőtől talpig minden izmomra hatással van.
Ez a betegség nagyon ritka.
Az Egyesült Államokban kevesebb mint 200 diagnosztizált beteg van.
Jelenleg nincs rá tudományosan bizonyított gyógymód,
és a megbetegedéstől számított 10-15 év múlva
jellemzően mind a négy végtag bénulását okozza.
Ezért vagyok kerekesszékben.
Miután diagnosztizáltak a betegséggel, minden megváltozott.
Ijesztő volt, mert nem volt tapasztalatom krónikus betegségekkel
és mozgáskorlátozottsággal.
Fogalmam sem volt a betegségem előrehaladásának gyorsaságáról.
De ami a legelkeserítőbb volt,
mások tanácsait hallgatni,
miszerint korlátoznom kell az álmaim, ambícióim,
és változtatnom kell az élettel kapcsolatos elvárásaimon.
"Abba kellene hagynod a nemzetközi pályafutásod."
"Senki sem fog így feleségül venni."
"Önző dolog lenne így gyereket szülni."
A tény, hogy idegenek
korlátokat szabtak az álmaimnak és ambícióimnak
egyszerűen abszurd volt
és elfogadhatatlan.
Így nem hallgattam rájuk.
(Éljenzés) (Taps)
Végül férjhez mentem.
És magam döntöttem úgy, hogy nem vállalok gyereket.
És folytattam a munkámat az ENSZ-nél.
Miután diagnosztizáltak,
két évig dolgoztam Angolában, mely akkor egy 27 évig tartó
brutális polgárháborúból kilábaló ország volt.
Ezután öt évbe telt,
mire hivatalosan is megosztottam a munkaadómmal a diagnózisom.
Mert féltem,
hogy megkérdőjeleznék a képességeim, és elveszíteném a munkám.
Olyan országokban dolgoztam, ahol a gyermekbénulás gyakori volt,
így amikor meghallottam, hogy azt mondják rólam,
valószínűleg megúsztam a gyermekbénulást,
azt gondoltam, a titkom biztonságban van.
Senki sem kérdezte, miért sántítok.
Így nem is mondtam semmit.
Több mint tíz évbe telt,
mire átéreztem a betegségem súlyosságát.
Még az alapvető tevékenységek is egyre nehezebbé váltak.
Mégis követtem az álmom, és folytattam a munkám szerte a világban.
A mozgássérültek kapcsolattartójának is kinevezett az UNICEF
Haitin,
ahol két évig tevékenykedtem a 2010-es pusztító földrengés után.
Ezután a munkám az Egyesült Államokba hozott.
Még amikor a betegségem jelentősen előrehaladottá vált,
és lábmerevítőre, valamint járókeretre volt szükségem a járáshoz,
akkor is hajtott a kalandvágy.
Ezúttal egy grandiózus
szabadtéri kalandról álmodoztam.
És mi lehet grandiózusabb, mint maga a Grand Canyon?
Önök tudták, hogy ötmillió látogatónak
csak egy százaléka tesz túrát a kanyon aljára?
Én abba az egy százalékba akartam tartozni.
Az egyetlen bökkenő –
(Taps)
az egyetlen bökkenő az volt, hogy a Grand Canyon nem akadálymentesített.
Tehát szükségem volt némi segítségre,
hogy lejussak az 1500 méter mélyre ereszkedő meredek, bizonytalan terepen.
Amikor akadályokba ütközöm,
a félelem nem feltétlenül uralkodik el azonnal rajtam,
mert arra gondolok, hogy így, vagy úgy,
de a végén úgyis megoldom.
Ebben az esetben úgy gondoltam,
ha nem tudok lemenni gyalog,
megtanulhatnék lovagolni.
Szóval pontosan ezt tettem.
Ez a sorsfordító döntés
négyéves elköteleződést jelentett,
és a félelem és bátorság közötti folytonos vívódást,
hogy vállaljam-e a 12 napos expedíciót.
Négy nap lóháton a Grand Canyon egyik peremétől a másikig,
nyolc nap vadvízi evezés a Colorado folyó 240 kilométeres szakaszán,
egy filmes csapattal a hátunk mögött.
Elárulom: sikerült.
De ez az élmény megmutatta, hogy a legeslegnagyobb félelmem
képes ugyanakkora adag bátorsággal párosulni.
2018. április 13-án
két és fél méterre a földtől
egy Seriff nevű musztáng ló hátán
a Grand Canyonról alkotott első benyomásom
sokk és rémület volt.
Fogalmam sem volt, hogy tériszonyom van.
(Nevetés)
De ekkor már nem volt visszaút.
Összegyűjtöttem minden bátorságom,
és nem hagytam, hogy a félelem győzedelmeskedjen.
A Déli-peremről indultunk,
és csak úgy tudtam megőrizni a higgadtságom,
hogy mélyeket lélegeztem, csak az eget néztem,
és a csapatom hangjára koncentráltam.
De aztán az első órában valami katasztrofális dolog történt.
Nem tudtam egyenesen tartani magam a nyeregben,
és egy nagyobb bukkanón keresztülhaladva
arccal a ló fejének csapódtam.
Kitört a pánik,
a fejem rettenetesen fájt,
de az út túl keskeny volt, hogy leszálljunk a lovakról.
Csak a 700 méter magasan fekvő félúti pihenőnél –
ami onnan legalább két órára volt –
tudtunk megállni és levenni a sisakom,
hogy megvizsgáljuk a tojás méretű kiálló púpot, ami a homlokomra nőtt.
A sok tervezés és felszerelés ellenére
hogy lehet, hogy nem vittünk magunkkal jeget?
(Nevetés)
Szerencsére a duzzanat leapadt,
és két gyönyörű monoklit hagyva szívódott fel, ami kifejezetten előnyös,
ha az ember dokumentumfilmben szerepel.
(Nevetés)
(Taps) (Éljenzés)
Ez nem volt békés és könnyű út,
de pontosan ez volt a lényeg.
Ugyan féltem visszaülni a nyeregbe,
mégis megtettem.
A kanyon aljára érni
összesen 10 órába telt,
és ez még csak az első nap volt a négyből lóháton.
Ezután következtek a bővizű zúgók.
A Colorado folyó Grand Canyont átszelő része
az ország vadvizekben egyik leggazdagabb folyószakasza.
És hogy fel legyek készülve arra az esetre is, ha borulunk,
gyakorlásképp segítettek nekem átúszni egy kisebb zúgón.
Biztonsággal kijelenthetem, hogy nem ment könnyedén.
(Nevetés)
Rosszkor vettem levegőt,
ezért vizet nyeltem,
és nem tudtam magam irányítani.
Igen, nagyon félelmetes volt,
de ugyanakkor fantasztikus.
Vízesések, sima falú kanyonok
és néhány millió évnyi alapkőzet,
ami napszakonként változtatta a színét.
A Grand Canyon maga a vadon,
és nemhiába dicsérik annyian.
(Taps)
Az expedíció,
a felkészülés és maga a kirándulás során
olyan szintű félelmet ismertem meg, mint még soha.
De ami ennél is fontosabb, rájöttem,
mennyire hihetetlenül bátor tudok lenni.
A Grand Canyon-beli utazásom nem volt könnyű.
Ez nem egy amazon álomszerű kalandja volt,
ahogy könnyedén átszel eposzba illő tájakat.
Hanem az enyém volt, ahogy sírva,
kimerülten és monoklikkal a szemem alatt küzdöttem.
Félelmetes volt,
stresszes
és felvillanyozó.
Az utazásra visszatekintve
könnyű ilyen nyugodtan beszélni arról, amit elértünk.
Biztosan szeretnék újra vadvízen evezni.
De ezúttal végig a 445 kilométeres szakaszon.
(Taps)
Abban is biztos vagyok, hogy a lovaglós részt nem csinálnám újra.
(Nevetés)
Túlságosan veszélyes.
És ez a mondanivalóm lényege.
Nem csak azért vagyok itt, hogy megmutassam a filmfelvételeim,
hanem hogy mindannyiukat emlékeztessem,
az élet egy nagy lecke,
ami segít megtalálni a félelem és bátorság közti egyensúlyt,
és megkülönböztetni a jó ötleteket a rosszaktól.
(Nevetés)
Az élet önmagában is félelmetes.
Ha valóra akarjuk váltani az álmainkat, bátraknak kell lennünk.
Az, hogy szembenéztem a félelmeimmel,
és bátorságra leltem, hogy legyőzzem őket,
rendkívülivé tette az életemet.
Falják nagykanállal az életet,
és engedjék, hogy a bátorságuk nagyobb legyen a félelmüknél.
Sosem tudhatják, mi kerekedhet ki belőle.
Köszönöm.
(Taps) (Éljenzés)