Quan som joves, som valents i innocents
i no tenim por de somiar sobre la vida que ens espera.
Potser volies ser astronauta o enginyer aeroespacial.
Potser somiaves viatjar per tot el món.
Des que era molt petita,
jo volia treballar per les Nacions Unides
als països més difícils del món.
I gràcies a molt coratge
aquest somni es va fer realitat.
Però amb la valentia passa una cosa:
no sorgeix del no-res quan la necessitem.
És el resultat d'una profunda reflexió i feina de debò,
que implica un equilibri entre la por i el valor.
Sense por, faríem estupideses.
I sense coratge, mai no exploraríem allò desconegut.
La màgia es troba en l'equilibiri entre ambdues coses
i és un equilibri amb què batallem cada dia
Començaré parlant d'aquestes precioses rodes.
No sempre he fet servir cadira de rodes.
Vaig créixer com la majoria,
corrent, saltant i ballant.
M'encanta ballar.
Maladaurament, als vint-i-escaig,
vaig començar a patir un seguit de caigudes inexplicables.
I uns anys després,
em van diagnosticar una malaltia genètica recessiva
que es diu miopatia hereditària amb cossos d'inclusió,
o HIBM.
És una malaltia muscular degenerativa progressiva
que m'afecta tots els músculs del cos.
L'HIBM és molt infreqüent.
Als EUA n'hi ha menys de 200 casos diagnosticats.
Actualment, no existeix cap tractament ni cura eficaç,
i transcorreguts 10 o 15 anys des que apareix,
normalment condueix a la tetraplegia,
i per això ara vaig en cadira de rodes.
Després del diagnòstic, va canviar tot.
Em vaig espantar molt
perquè no tenia experiència en malalties cròniques ni en discapacitats.
I no tenia ni idea de com podia avançar la malaltia.
Però el que més em desanimava
era escoltar com la gent m'aconsellava
que limités les meves ambicions i somnis,
i que canviés les expectatives i el que esperava de la vida.
"Hauries d'abandonar la carrera internacional"
"Així ningú no es casarà amb tu"
"Tenir fills seria egoista per part teva"
El fet que algú que no era jo
posés límits als meus somnis i ambicions
era ridícul.
I inacceptable.
No els vaig fer cas.
(Aclamacions i aplaudiments)
Em vaig casar.
I vaig decidir lliurement no tenir fills.
I vaig continuar la meva carrera a les Nacions Unides
després del diagnòstic,
i vaig treballar dos anys a Angola,
un país que s'està recuperant de 27 anys d'una guerra civil brutal.
Tot i això, vaig trigar cinc anys
en comunicar oficialment el diagnòstic al meu cap.
Perquè tenia por
que qüestionarien la meva capacitat de lideratge i perdria la feina.
Treballava a països on la pòlio havia estat habitual,
i quan vaig sentir que algú deia
que pensava que potser jo l'havia passat,
vaig creure que el meu secret estava segur.
Ningú no em preguntava per la coixesa
I jo no deia res.
Va caldre més d'una dècada
perquè assimilés la gravetat de l'HIBM,
malgrat que les tasques i funcions bàsiques eren cada cop més difícils.
Però vaig seguir perseguint el meu somni de treballar arreu del món,
i em van nomenar coordinadora per la discapacitat
de l'UNICEF a Haití,
on vaig treballar dos anys després del devastador terratrèmol del 2010.
Després la feina em va dur als Estats Units.
I tot i que la malaltia progressava clarament
i ja necessitava aparells ortopèdics i caminadors per moure'm,
seguia buscant aventures.
Aquest cop,
somiava en una gran aventura a l'aire lliure.
I que pot ser més gran que el Gran Canyó?
Sabíeu que de cada cinc milions de persones que el visiten
només un 1 % baixa fins a la base del canyó?
Volia formar part d'aquest u per cent.
El problema és --
(Aplaudiments)
El problema és que el Gran Canyó no és precisament accessible.
Necessitaria ajuda
per fer la baixada de 1500 metres de terreny vertical i solt.
Ara, quan afronto obstacles,
la por no sempre arriba de seguida
perquè dono per fet que d'alguna manera,
me'n sortiré.
En aquest cas vaig pensar,
bé, si no puc caminar fins a baix,
puc aprendre a muntar a cavall.
Això és el que vaig fer.
I amb aquesta decisió trascendental
va començar un compromís de quatre anys,
en què alternava la por i la valentia
per emprendre una expedició de 12 dies.
Quatre dies a cavall per creuar tot el Gran Canyó,
i vuit dies fent 240 km de ràfting pel riu Colorado,
amb un equip de gravació a remolc.
Us avanço que ho vam aconseguir.
Però no sense demostrar-me com la por més profunda
a vegades implica una resposta d'un valor equivalent.
El 13 d'abril del 2018
asseguda a dos metres i mig de terra
sobre un cavall mustang que es deia Sheriff,
la meva primera impressió del Gran Canyó
va ser d'astorament i terror.
No sabia que tenia vertigen.
(Riures)
Però ja no hi havia marxa enrere.
Vaig reunir tot el coratge que tenia dins
per impedir que la por em dominés.
Partint des de la vora sud,
l'únic que podia fer per mantenir-me serena
era respirar a fons, contemplar els núvols
i centrar-me en les veus de l'equip.
Però llavors, tot just començar, va succeir el desastre.
Incapaç de seguir ben muntada a la sella
en baixar un esglaó enorme,
vaig caure endavant i vaig picar de cara amb el cap del cavall.
Em vaig espantar molt,
i el cap em feia molt de mal,
però el camí era massa estret per desmuntar.
Vam haver d'arribar a mig camí, als 700 metres,
després d'almenys dues hores més de baixada,
per poder aturar-nos i treure'm el casc
per veure el bony de la mida d'un ou que tenia al front.
Tant de planejar l'equipatge,
i ningú havia pensat en una bossa de gel?
(Riures)
Per sort per tothom, el bony va sortir enfora,
i se'm va drenar a la cara en forma de dos fantàstics ulls de vellut
que s'avenen molt per un documental.
(Riures)
(Aplaudiments i aclamacions)
No va ser un viatge fàcil ni tranquil,
però justament per això tenia sentit.
Malgrat que em feia por tornar a la sella,
ho vaig fer.
La baixada al fons del canyó
va durar 10 hores en total
i només era el primer dels quatre dies a cavall.
Després tocaven els ràpids forts.
El Riu Colorado al Gran Canyó
té unes de les aigües braves més altes del país.
Per estar preparats per si bolcàvem,
vam fer-me nedar per un ràpid petit.
Us puc assegurar que no va ser glamurós.
(Riures)
Vaig prendre aire a la zona equivocada de l'onada,
em vaig ennuegar amb l'aigua
i no vaig poder redreçar-me.
Sí, feia por,
però també era fantàstic.
Cascades, canyons relliscosos
i dos mil millions d'anys de roca mare
que semblava canviar de color al llarg del dia.
El Gran Canyó es natura en estat pur
i és mereix tots els elogis que rep.
(Aplaudiments)
L'expedició,
tota l'organització i el viatge en sí,
em va fer passar una por que no havia experimentat mai abans.
Però sobretot,
em va mostrar com de valenta i atrevida puc ser.
El meu viatge al Gran Canyó no va ser fàcil.
No era la imatge d'una amazona
obrint-se pas sense esforç a través d'un paisatge èpic.
Era jo plorant,
esgotada i colpejada amb dos ulls de vellut.
Era terrorífic,
estressant,
estimulant.
Acabat el viatge,
es fàcil no donar importància al que vam aconseguir.
Sé que vull tornar a fer ràfting pel riu.
Aquest cop, pels 4500 km que té.
(Aplaudiments)
Però també sé que mai tornaria a muntar a cavall.
(Riures)
És massa perillós.
Aquest és el meu missatge.
No soc aquí només per ensenyar-vos el que vaig gravar.
Soc aquí per recordar tothom
que en realitat la vida és només una lliçó
en trobar l'equilibri entre por i coratge.
I entendre què és i què no és una bona idea.
(Riures)
La vida ja fa prou por,
i hem de ser valents per complir els nostres somnis.
Tot afrontant les pors
i trobant el valor per superar-les,
juro que la meva vida ha estat extraordinària.
Viviu al màxim
i intenteu que el coratge superi la por.
Mai se sap on et portarà.
Gràcies.
(Aplaudiments i aclamacions)