Jag har varit ambulanssjukvårdare i New York de senaste sju åren.
Jag har varit först på plats
vid allt från bilolyckor till orkanen Sandy.
Om du är som de flesta, är döden
kanske en av dina största rädslor.
En del vet när döden nalkas.
En del inte.
Det finns ett uttryck:
"Att vistas i dödens väntrum"
Det är nästan ett symptom.
Vi är utbildade att hantera
detta symptom precis som alla andra,
så när någon med en hjärtattack
säger till oss: "Jag kommer dö idag",
så är vi utbildade att utvärdera patientens tillstånd.
Under min karriär har jag ryckt ut
ett antal gånger till patienter
som bara haft minuter kvar att leva
och det inte funnits något jag kunnat göra för dem.
Jag ställdes inför ett dilemma:
Ska jag säga till de döende att de snart ska dö,
eller ska jag ljuga för att trösta dem?
I början av min karriär löste jag det
genom att helt enkelt ljuga.
Jag var rädd.
Jag var rädd för att om jag sade sanningen
skulle de dö under skräck, rädsla,
och förgäves klamra sig kvar vid de sista ögonblicken i livet.
Det ändrades helt vid en incident.
För fem år sedan ryckte jag ut till en motorcykelolycka.
Motorcyklisten hade fått mycket allvarliga skador.
När jag undersökte honom insåg jag att det inte fanns
något att göra för honom,
och som i så många andra fall tittade han mig i ögonen
och ställde frågan: "Kommer jag att dö?"
Då bestämde jag mig för att göra något annorlunda.
Jag bestämde mig för att säga honom sanningen.
Jag bestämde mig för att säga att han skulle dö
och att det inte fanns något jag kunde göra för honom.
Hans reaktion chockar mig än idag.
Han bara lutade sig tillbaka
och såg ut att acceptera det som hände.
Han upplevde inte den skräck eller rädsla
som jag befarat.
Han bara låg där, och när jag tittade honom i ögonen
såg jag inre lugn och acceptans.
Från och med då bestämde jag mig för
att det inte var upp till mig att lugna de döende med lögner.
Sedan dess har jag ryckt ut många gånger
till patienter som inte har långt kvar
och det inte finns något att göra,
och nästan alltid
har de reagerat på samma sätt inför sanningen:
med inre lugn och acceptans.
Det finns tre mönster
som går igen i alla dessa fall.
Det första chockar mig alltid lite.
Oberoende av religiös övertygelse eller kulturell bakgrund,
finns ett behov av att få förlåtelse.
Vare sig de kallar det synd
eller de säger att de ångrar sig,
så är deras känsla av skuld genomgående.
Jag tog hand om en äldre herre
som fick en kraftig hjärtattack.
Jag förberedde mig själv och utrustningen
för hans förestående hjärtstillestånd,
och började berätta för patienten om hans förestående frånfälle.
Han hade redan förstått det på mitt tonfall och kroppsspråk.
När jag placerade defibrillatorns sladdar på hans bröst,
och förberedde mig på det som komma skulle,
så tittade han mig i ögonen och sa:
"Jag önskar att jag varit mer med mina barn och barnbarn.
istället för att vara så självisk med min tid."
Han stod inför sin död,
och allt han ville ha var förlåtelse.
Det andra jag lagt märke till
är behovet av hågkomst.
Vare sig det var att bli ihågkommen av mig
eller sina familjer, så behövde de veta
att de skulle leva vidare.
Det finns ett behov av odödlighet
i sina käras hjärtan och tankar,
eller hos mig, eller någon annan i närheten.
Oräkneliga gånger har en patient sett mig i ögonen
och sagt: "Kommer du minnas mig?"
Det sista mönstret jag observerat
berör mig alltid mest, ända in i själen.
De döende behöver höra att deras liv haft en mening.
De behöver höra att de inte slösade bort sina liv
på meningslösa ting.
Detta blev jag medveten om väldigt tidigt i min karriär.
Jag hade ryckt ut på ett nödsamtal.
Det var en kvinna i 50-årsåldern
som satt fastklämd i en bil.
Hon hade blivit rammad i hög hastighet,
och var i ett mycket allvarligt tillstånd.
Medan brandkåren försökte få loss henne ur bilen
så klättrade jag in och började ge henne vård.
Hon sa till mig:
"Det var så mycket mer jag hade tänkt göra med mitt liv."
Hon tyckte att hon inte lämnat något avtryck på denna jord.
Vi fortsatte prata och jag fick veta
att hon var mor till två adopterade barn
som båda skulle plugga medicin.
Tack vare henne hade två barn
fått en chans de aldrig skulle fått annars,
och nu skulle de snart rädda liv
som läkare.
Det tog hela 45 minuter
att få loss henne ur bilen.
Tyvärr så dog hon innan hon kom loss.
Jag trodde på det man såg på film:
när ens sista stund är kommen
känner man bara skräck, rädsla.
Nu vet jag att - oberoende av omständigheterna -
att man för det mesta möter döden med lugn och acceptans.
Det är de små sakerna, små händelserna,
det lilla man bidragit med i världen,
som ger en människa lugn i de sista ögonblicken.
Tack!
(Applåder)