Už 7 rokov pôsobím ako záchranár v okrese Suffolk v štáte New York.
Bol som prvý na mieste pri mnohých prípadoch -
od dopravných nehôd po hurikán Sandy.
Pokiaľ ste ako väčšina ľudí, smrť môže byť
jednou z vašich najväčších obáv.
Niektorí z nás budú vidieť ako prichádza.
Iní nie.
Existuje slabo zdokumentovaný lekársky termín
nazvaný blížiaci sa koniec.
Je to takmer symptóm.
Ako záchranár som trénovaný
reagovať aj na tento symptóm.
Keď sa na mňa pozrie pacient s infarktom
a povie: „Dnes zomriem,“
sme naučení prehodnotiť stav pacienta.
Počas mojej kariéry som zasahoval
počas mnohých prípadov, kde pacientom
zostávali minúty života
a neexistovalo nič, čo som pre nich mohol spraviť.
Preto som sa ocitol pred dilemou:
Poviem zomierajúcim, že onedlho budú tvárou v tvár smrti
alebo im zaklamem, aby som ich utešil?
Na začiatku kariéry som sa postavil tejto dileme tak,
že som jednoducho klamal.
Bál som sa.
Bál som sa, že ak im poviem pravdu,
tak zomrú v hrôze, v strachu,
lapajúc po tých posledných chvíľach života.
To všetko sa zmenilo s jedným prípadom.
Pred piatimi rokmi som zasahoval pri nehode motorky.
Vodič utrpel kritické zranenia.
Ako som ho ošetroval, uvedomil som si,
že sa pre neho nedá nič spraviť.
A tak, ako v mnohých iných prípadoch, pozrel sa mi do očí
a opýtal sa tú otázku: „Teraz zomriem?“
V tej chvíli som sa rozhodol spraviť niečo nezvyčajné.
Rozhodol som sa povedať mu pravdu.
Rozhodol som sa povedať mu, že teraz zomrie
a že nie je nič, čo môžem pre neho spraviť.
Dodnes ma jeho reakcia šokuje.
Pacient si jednoducho opäť ľahol
a mal v tvári výraz prijatia.
Nebol pohltený hrôzou a strachom,
ako som si myslel, že bude.
On tam len ležal – a ako som mu pozrel do očí –
videl som vnútorný pokoj a prijatie.
Od tej chvíle som sa rozhodol,
že mojou úlohou nebolo upokojiť zomierajúcich mojimi klamstvami.
Odvtedy som bol pri mnohých prípadoch,
kde pacienti prežívali svoje posledné chvíle
a neexistovalo nič, čo by som pre nich mohol spraviť.
Takmer v každom prípade
všetci mali rovnakú reakciu na pravdu:
vnútorný pokoj a prijatie.
V skutočnosti existujú tri vzory,
ktoré som pozoroval vo všetkých týchto prípadoch.
Prvý vzor ma vždy tak trochu šokoval.
Bez ohľadu na náboženstvo alebo kultúrne zázemie,
prejavuje sa potreba pre odpustenie.
Či to nazývajú hriechom
alebo jednoducho povedia, že niečo ľutujú,
ich pocit viny je univerzálny.
Raz som ošetroval staršieho pána,
ktorý mal masívny infarkt.
Ako som pripravoval seba a moje vybavenie
na hroziacu zástavu srdca,
začal som tomu pacientovi hovoriť o jeho blížiacej sa smrti.
Už to vedel podľa tónu môjho hlasu a reči tela.
Ako som umiestňoval podložky defibrilátora na jeho hruď –
pripravujúc sa na to, čo malo prísť –
pozrel sa mi do očí a povedal:
„Kiežby som bol strávil viac času s mojimi deťmi a vnúčatami
a nebol som taký egocentrický.
Tvárou v tvár blízkej smrti,
všetko, po čom túžil, bolo odpustenie.
Druhý vzor, ktorý pozorujem
je potreba na zanechanie spomienky.
Či ide o zapamätanie si v mojich myšlienkach
alebo myšlienkach ich blízkych,
potrebujú cítiť, že budú naďalej žiť.
Existuje potreba nesmrteľnosti
v srdciach a myšlienkach ich milovaných,
mňa, mojej posádky alebo kohokoľvek okolo.
Nespočetnekrát som mal pacienta, ktorý sa mi pozrel do očí
a spýtal sa: „Zapamätáte si ma?“
Posledný vzor, ktorý pozorujem,
ma vždy zasiahol najhlbšie, do duše.
Zomierajúci potrebujú vedieť, že ich život mal zmysel.
Potrebujú vedieť, že nepremárnili svoj život
na nezmyselné úlohy.
Toto sa mi stalo úplne na začiatku mojej kariéry.
Zavolali nás k prípadu.
Bola to žena, staršia pätdesiatnička,
kriticky zakliesnená v aute.
Vo veľkej rýchlosti sa bočne zrazili autá.
Kritická, kritická situácia.
Kým sa ju požiarnici snažili dostať z auta,
liezol som k nej, aby som jej poskytol pomoc.
Ako sme sa rozprávali, povedala mi:
„Bolo toho tak veľa, čo som chcela urobiť so svojím životom.“
Cítila, že nezanechala na tejto zemi svoju stopu.
Ako sme sa ďalej rozprávali, vysvitlo,
že bola matkou dvoch adoptovaných detí,
ktoré mali nastúpiť na lekársku fakultu.
Vďaka nej dostali dve deti
príležitosť, ktorú by inak nikdy nemali,
a vydali sa zachraňovať životy
ako doktori.
Trvalo to 45 minút,
kým ju dostali z toho auta.
Avšak zomrela pred jej vyslobodením.
Myslím si, že ste to videli vo filmoch:
počas tých posledných chvíľ
je to len strach a hrôza.
Ja som si uvedomil, že odhliadnuc od okolností,
je to vo všeobecnosti prijaté s pokojom a zmierením sa.
Tie najmenšie veci, tie najmenšie momenty,
najmenšie veci, čo ste priniesli do tohto sveta
vám dodajú pokoj v tých posledných chvíľkach.
Ďakujem!
(Potlesk)