Pastaruosius septynis metus dirbau
greitosios pagalbos mediku Sufolke, Niujorko valstijoje.
Neretai tekdavo pirmam atsidurti daugybėje nelaimių vietose:
nuo eismo įvykių iki uragano Sandy.
Jei esate kaip dauguma žmonių,
mirtis jums gali būti viena didžiausių baimių.
Kai kurie mūsų pajaus ją ateinant.
Kai kurie ne.
Egzistuoja mažai žinomas,
registruotas medicinos terminas,
vadinamas „artėjančia pabaiga“.
Tai beveik simptomas.
Kaip medikas, esu parengtas reaguoti
į šį simptomą, kaip ir į bet kurį kitą.
Kai pacientas išgyvenantis širdies smūgį žiūri į mane
ir sako "Šiandien aš mirsiu",
esame išmokyti iš naujo įvertinti paciento būklę.
Per visą savo karjerą, aš dalyvavau
daugelyje įvykių, kuomet pacientas
gyventi teturėjo keletą minučių
ir nebuvo nieko, kuo galėčiau pagelbėti.
Tuomet aš susidurdavau su dilema:
ar turėčiau jiems pasakyti, kad jie tuojau mirs,
ar meluoti, kad nuraminčiau?
Karjeros pradžioje šią dilemą spręsdavau
paprasčiausiai meluodamas.
Bijojau.
Bijojau, kad jeigu pasakysiu jiems tiesą,
jie mirs apimti siaubo, baimės,
mėgindami nusitverti už paskutinių gyvenimo akimirkų.
Viskas pasikeitė po vieno įvykio.
Prieš penkis metus susidūriau su motociklo avarija.
Motociklininkas patyrė labai kritines traumas.
Įvertinus jo būklę, supratau,
kad jam padėti neįmanoma,
ir, kaip ir daugeliu atvejų, pacientas pažiūrėjo man į akis
ir uždavė klausimą: "Ar aš mirsiu?"
Akimirksniu nusprendžiau pasielgti kitaip.
Nusprendžiau pasakyti tiesą.
Pasakiau jam, kad jis tuoj mirs
ir kad nėra nieko, kuo galėčiau padėti.
Jo reakcija mane šokiruoja dar iki dabar.
Jis paprasčiausiai atsilošė,
o veide matėsi susitaikymas su padėtimi.
Skirtingai nei aš galvojau,
jis nebuvo išsigandęs.
Jis paprasčiausiai gulėjo ir, kuomet žiūrėjau jam į akis,
mačiau vidinę ramybę ir susitaikymą.
Nuo to momento nusprendžiau,
jog negaliu melais guosti mirštančiojo.
Nuo tos dienos dalyvavau daugybėje situacijų,
kuomet pacientai išgyveno paskutinius savo momentus
ir nebuvo nieko, kuo galėčiau padėti.
Ir beveik visada
jų visų reakcija į tiesą
buvo vidinė ramybė ir susitaikymas.
Tiesą sakant, yra trys elgesio modeliai,
kuriuos pastebėjau šiose situacijose.
Pirmasis visada lyg ir šokiruodavo mane.
Nepaisant religinių įsitikinimų ar kultūrinės kilmės,
žmonės nori, kad jiems atleistų.
Nesvarbu, ar jie tai vadina nuodėme,
ar tiesiog kažko gailisi,
jų kaltės jausmas yra universalus.
Kartą rūpinausi senyvu vyru,
kuris buvo beišgyvenąs siaubingą širdies smūgį.
Kuomet ruošiausi pats ir savo įrangą
neišvengiamam jo širdies sustojimui,
aš pranešiau pacientui apie jo nenumaldomą mirtį.
Nors jis ir taip žinojo visa tai iš mano balso ir kūno kalbos.
Pritaisant defibriliatoriaus elektrodus ant jo krūtinės,
ruošiausi tam, kas netrukus turėjo atsitikti.
Pacientas pažiūrėjo man į akis ir tarė:
"Norėčiau būti praleidęs daugiau laiko su savo vaikais
ir anūkais, o ne elgęsis su savo laiku savanaudiškai".
Besusidurdamas su nenumaldoma mirtimi,
visa ko jis norėjo buvo atleidimas.
Antrasis dalykas, kurį pastebiu
yra troškimas būti atmintam.
Ar tai būtų atminimas mano mintyse,
ar jo artimųjų, mirštantieji troško
jaustis taip, lyg toliau gyventų.
Esti poreikis būti nemirtingam
širdyse ir mintyse jų artimųjų,
mano, mano komandos narių ar bet kurio esančio aplinkui.
Galybę kartų pacientas žiūrėdavo man į akis
ir klausia, "Ar atsiminsi mane?"
Paskutinis elgesio modelis, kurį pastebiu,
visada palietė mano sielos gelmes.
Tai mirštančiųjų noras žinoti, jog jų gyvenimas turėjo prasmę.
Jiems reikia žinoti, jog jie neiššvaistė savo gyvenimo
beprasmiams dalykams.
Šitą supratau dar pačioje savo karjeros pradžioje.
Atvykau į įvykio vietą.
Tai buvo šeštą dešimtmetį skaičiuojanti moteris,
sunkiai prispausta automobilyje.
Į ją buvo įsirėžta dideliu greičiu.
Labai, labai kritiška būklė.
Ugniagesiams mėginant ištraukti ją iš automobilio,
aš buvau šalia, mėgindamas paguosti moterį.
Mums bekalbant, ji pasakė,
"Savo gyvenime norėjau padaryti kur kas daugiau".
Jai rodėsi, jog ji nepaliko savo žymės šioje žemėje.
Pokalbiui besitęsiant, paaiškėjo,
jog ji buvo dviejų įvaikintų vaikų motina,
kurie abu buvo besiskyną kelią į medicinos mokyklą.
Jos dėka, du vaikai
dabar turėjo šansą, kurio kitaip nebūtų turėję.
Jie gelbės kitų gyvybes medicinos srityje,
būdami gydytojais.
Galiausiai prireikė 45 minučių
išlaisvinti ją iš automobilio.
Deja, ji mirė prieš ją išlaisvinant.
Aš tikėjau tuo, ką matėte filmuose:
tas paskutinias akimirkas
mirštantieji būna apsėsti siaubo ir baimės.
Tačiau, palaipsniui įsitikinau, kad, nepaisant aplinkybių,
mirtis būna sutinkama su ramybe ir susitaikymu,
kad būtent mažiausi dalykai, trumpiausios akimirkos,
mažiausi dalykai, kuriuos atnešėte į pasaulį
yra tai, kas suteikia jums ramybę tose paskutinėse akimirkose.
Ačiū.
(Plojimai)