He sigut un tècnic sanitari d'emergències
durant els darrers set anys a Suffolk, Nova York.
He sigut el primer en respondre a un nombre d'incidents
que van d'accidents de cotxe a l'huracà Sandy.
Si vosaltres sou com la la majoria de gent
la mort pot ser un dels més grans temors.
Alguns de nosaltres la veurem venir.
Alguns de nosaltres no.
Hi ha un terme mèdic poc conegut
anomenat mort inminent.
És quasi un sínptoma
Com a prestador de serveis mèdics, estic entrenat per respondre
a aquest símptoma
com a qualsevol altre,
per això quan un pacient que està patint un atac de cor
em mira i diu, " moriré avui,"
estem entrenats a revalorar la condició del pacient.
A través de la meva carrera
he respòs a un nombre d'incidents on els pacients
tenien minuts de vida
i no podíem fer res per ells.
Amb això, havia d'afrontar un dilema:
Dir-los que estaven a punt de morir,
o mentir i confortar-los ?
Al principi de la meva carrera vaig afrontar aquest dilema
senzillament mentint.
Estava espantat.
Temia que si els deia la veritat,
ells moririen amb terror, amb por,
només aferrant-se a aquests últims moments de vida.
Tot això va canviar amb un incident.
Fa cinc anys vaig respondre a un accident de moto.
El conductor havia patit danys crítics.
Mentre l'examinava em vaig adonar
que no es podia fer res per a ell,
i com amb molts altres casos, ell em va mirar els ulls
i em va preguntar: " M'estic morint?"
En aquell moment vaig decidir fer alguna cosa diferent.
Vaig decidir dir-li la veritat.
Vaig decidir dir-li que s'estava morint
i que no hi havia res a fer.
La seva reacció em va sorprendre fins ara.
Simplement es va relaxar i tenia una mirada
d'acceptació a la seva cara.
No es va trobar amb aquell terror o aquella por
que jo pensava.
Senzillament es va relaxar, i mentre jo mirava els seus ulls
vaig veure pau interior i acceptació.
Des de llavors, vaig decidir
que no era cosa meva consolar moribunds amb les meves mentires.
Des de llavors he respost a molts casos
on els pacients estaven en els seus darrers moments
i no hi havia res a fer per ells,
I en gairebé cada cas
tots ells varen tenir la mateixa reacció davant la veritat,
de pau interior i acceptació.
De fet, hi ha tres patrons
que he observat en tots els casos.
El primer patró sempre m'ha sorprès
Independentment de les creences religioses o d'antecedents culturals,
hi ha una necessitat de perdó.
Tant si en diuen pecat
o simplement diuen que tenen un remordiment,
La seva culpa és universal.
Una vegada vaig cuidar un senyor d'edat avançada
que estava tenint un atac de cor.
Mentre em preparava a mi mateix i el meu equipament
per a la seva imminent aturada cardíaca,
Vaig començar a parlar al pacient de la seva imminent defunció.
Ell ja coneix el meu to de veu
i el meu llenguatge corporal.
Mentre col·locava els elèctrodes del desfibril·lador al seu pit
preparant el que anava a succeïr,
Ell em va mirar als ulls i va dir:
"Tan de bo hagués passat més temps amb els meus fills i néts
en comptes d'haver sigut egoista amb el meu temps."
Afrontant una mort imminent,
la única cosa que volia era perdó.
El segon patró que observo
és la necessitat de ser recordat.
Tant si es tracta de ser recordats en els meus pensaments
com en els dels seus estimats, ells necessiten sentir
que seguiran presents.
Hi ha una necessitat d'inmortalitat
en els cors i els pensaments de les seves persones estimades,
jo mateix, el meu grup, o qualsevol persona del voltant.
Incomptables vegades, he tingut un pacient que em mira als ulls
i diu: "em recordaràs?"
El darrer patró que observo
Sempre m'ha tocat profundament, fins l'ànima.
El moribund necessita saber que la seva vida ha tingut un sentit.
Necessiten saber que no han malbaratat la seva vida
en tasques sense sentit.
Això em va passar molt al principi de la meva carrera.
Jo havia respost a una trucada.
Es tractava d'una dona de més d'uns 57 anys
greument atrapada dins un vehicle.
L'havien envestit de costat a molta velocitat,
una situació molt i molt crítica.
Mentre els bombers treballaven per treure-la del cotxe,
vaig pujar-hi i vaig començar a donar-li atenció.
Mentre parlàvem em va dir:
" Volia fer moltes coses amb la meva vida."
Ella havia sentit que no havia deixat la seva impremta a aquest món.
Mentre parlàvem més va resultar
que era mare de dos criatures adoptades
que estaven preparant-se per estudiar medicina.
Gràcies a ella, dues criatures
havien tingut l'oportunitat que mai haurien tingut d'altra manera
i continuarien salvant vides en el camp de la medicina
com a metges.
Estarien 45 minuts
per alliberar-la del cotxe.
De totes maneres, va morir abans que l'alliberessin.
Abans creia el que vosaltres veieu a les pel·lícules:
Quan estàs en aquells últims moments
que són estrictament de terror i por.
M'he adonat, que independentment de les circumstàncies,
generalment s'afronta amb pau i acceptació,
que són les coses més petites, els més petits moments,
les coses més petites que tu vas portar al món
les que et donen pau en aquells moments finals.
Gràcies
(Aplaudiments)