Era 1995,
jo anava a la universitat,
i una amiga i jo estàvem fent una excursió en cotxe
des de Providence, Rhode Island
a Portland, Oregon.
I ja us ho podeu imaginar, érem joves i a l'atur,
així que fèiem la ruta per carreteres secundàries
a través de parcs nacionals
i reserves forestals --
bàsicament la ruta més llarga possible.
I per algun lloc al mig de Dakota del Sud,
miro a la meva amiga
i li pregunto allò
que m'havia estat capficant
durant 3000 km.
"Què hi fa aquest símbol xinès que vaig veient tota l'estona al costat de la carretera?"
La meva amiga em mira sense entendre res.
De fet hi ha un home a la primera fila
que imita perfectament la seva mirada.
(Rialles)
I jo li dic: "Ja saps,
els senyals que anem veient
amb el símbol xinès escrit."
Em mira fixament uns instants,
i llavors es parteix de riure,
perquè se n'adona del que estic parlant.
I del que estic parlant és d'això.
(Rialles)
D'acord, el famós símbol xinès per descriure un àrea de pícnic.
(Rialles)
He passat els últims 5 anys de la meva vida
pensant en situacions
exactament com aquesta --
per què a vegades ens confonem
amb els senyals del voltant,
i com ens comportem quan això passa,
i què ens pot dir tot això sobre la naturalesa humana.
En altres paraules, com heu sentit dir al Chris,
he passat els últims 5 anys
pensant sobre el fet d'estar equivocat.
Això us pot semblar un moviment professional estrany,
Però, de fet, té un gran avantatge:
no hi ha competència.
(Rialles)
De fet, la majoria fem tot el que podem
per evitar pensar sobre el fet d'estar equivocat,
o almenys per evitar pensar en la possibilitat
que nosaltres estiguem equivocats.
Ho entenem en termes abstractes.
Tots sabem que tothom en aquesta sala comet errors.
Els humans, en general, s'equivoquen -- d'acord.
Però quan parlem de mi, ara mateix,
de tot allò que penso,
ara, en present,
de sobte tota aquesta apreciació abstracta de la possibilitat d'equivocar-se
s'esfuma --
i no puc pensar en res en què estigui equivocada.
I la qüestió és, el present és on vivim.
Anem a reunions en el present;
anem de vacances amb la família en el present;
anem a votar en el present.
Al final, tots anem avançant per la vida,
atrapats en aquesta bombolla
en què ens sentim que tenim raó en tot.
Penso que això és un problema.
Penso que és un problema per a cadascun de nosaltres com a persones,
en les nostres vides personals i professionals,
i crec que és un problema per tots nosaltres col·lectivament com a cultura.
Per això, el que vull fer avui
és, primer de tot, parlar sobre perquè ens encallem
en aquesta sensació de tenir raó.
I segon, per què és un problema tan gran.
I finalment, us vull convèncer
que és possible
desfer-se d'aquesta sensació
i que si ho podeu fer,
és el pas més gran a nivell
moral, intel·lectual i creatiu que podeu fer.
Així que, per què ens encallem
en la sensació de tenir raó?
Una raó, de fet, té a veure amb el que sentim quan ens equivoquem.
Deixeu-me que us pregunti --
o de fet, deixeu-me que us pregunti a vosaltres, perquè esteu aquí mateix:
Com us sentiu -- emocionalment --
com us sentiu quan us equivoqueu?
Terrible. Malament.
Avergonyits. D'acord, perfecte,
Terrible, malament, avergonyits --
gràcies, aquestes són bones respostes,
però són respostes a una altra pregunta.
Esteu responent a la pregunta:
Què sentiu quan us adoneu que esteu equivocats?
(Rialles)
Adonar-nos-en que estem equivocats pot fer-nos sentir així i d'altres maneres, oi?
Vull dir, pot ser devastador, revelador,
fins i tot, pot ser prou divertit,
com el meu estúpid error del símbol xinès.
Però el sol fet d’estar equivocat
no ens fa sentir de cap manera.
Us donaré una analogia.
Us en recordeu dels dibuixos dels Loony Tunes
on hi havia aquell coiot patètic
que sempre perseguia i mai atrapava al correcamins?
En gairebé cada episodi d'aquests dibuixos,
hi ha un moment en què el coiot està perseguint el correcamins
i el correcamins es llença corrents per un precipici,
i no passa res -- és un ocell, pot volar.
Però el coiot també es llença pel precipici darrere d'ell.
I el que és divertit --
almenys si tens 6 anys --
és que al coiot no li passa res.
Simplement segueix corrent --
fins el moment precís en què mira avall
i se n'adona que està a l'aire.
És llavors quan cau.
Quan estem equivocats sobre quelcom --
no quan ens n'adonem, sinó abans d'això --
som com aquell coiot
quan s'ha llençat pel precipici i abans de mirar cap avall.
Sabeu, ja estem equivocats,
ja ens hem ficat en un problema,
però sentim que tenim els peus a terra.
Per això, hauria de corregir el que he dit fa un moment.
Sí que sentim alguna cosa quan ens equivoquem,
sentim que tenim raó.
(Rialles)
Així que aquesta és una raó, una raó estructural,
de per què ens encallem en aquest sentiment de tenir raó.
Jo ho anomeno ceguera a l'error.
La major part del temps,
no tenim cap senyal interna
per fer-nos saber que estem equivocats,
fins que és massa tard.
Però també hi ha una segona raó per la que ens encallem en aquesta sensació --
i aquesta és cultural.
Penseu per un moment en l'escola primària.
Estàs assegut a classe,
i el teu professor està entregant els exàmens,
i un té aquesta pinta.
Aquest no és meu, per cert.
(Rialles)
Aixi que ets a l'escola,
i ja saps exactament què pensar
del nen que rep aquest examen.
És el nen estúpid, el que porta problemes,
el que mai fa els seus deures.
Quan arribes a l'edat de 9 anys,
ja has après, primer de tot,
que la gent que s'equivoca
son babaus ganduls i irresponsables --
i en segon lloc,
que la manera de tenir èxit a la vida
és no equivocar-se mai.
Aprenem aquestes lliçons tant dolentes molt bé.
I molts de nosaltres --
i sospito, especialment molts en aquesta sala --
ens hi enfrontem convertint-nos
ens estudiants de matrícula,
perfeccionistes, destacats.
Veritat,
Sr. Director Financer, astrofísic, ultra-maratonià?
(Rialles)
Tots sou Directors Financers, astrofísics, ultra-maratonians, sembla ser.
D'acord, correcte.
Però llavors se'ns posen els pèls de punta
davant la possibilitat que ens haguem equivocat.
Perquè segons això,
equivocar-se en quelcom
significa que hi ha quelcom incorrecte en nosaltres.
Per això insistim en que tenim raó,
perquè ens fa sentir llestos i responsables
i virtuosos i segurs.
Deixeu-me que us expliqui una història.
Fa un parell d'anys,
una dona ve a operar-se al centre mèdic Beth Israel Deaconess.
Aquest centre és a Boston.
És l'hospital universitari de Harvard --
un dels millors hospitals del país.
Aquesta dona entra i se l'enduen al quiròfan.
L'anestesien, el cirurgià fa el que li pertoca --
la torna a cosir, l'envia a la sala de recuperació.
Tot sembla haver anat bé.
Ella es desperta, mira la part inferior del seu cos,
i diu: "Per què està embenat el costat equivocat del meu cos?"
El cantó incorrecte del seu cos està embenat
perquè el cirurgià ha realitzat una operació important
a la seva cama esquerra en comtes de la dreta.
Quan el vice-president de qualitat de sanitat a Beth Israel
va donar explicacions sobre aquest incident,
va dir una cosa molt interessant.
Va dir: "Per algun motiu,
el cirurgià simplement sentia
que estava al cantó correcte de la pacient."
(Rialles)
L’ensenyança d’aquesta història
és que confiar en excés en aquesta sensació
d'estar al cantó correcte del que sigui
pot ser molt perillós.
Aquesta sensació interna de tenir raó
que tots experimentem tant sovint
no és una guia fiable
del que passa en realitat al món exterior.
I quan ens comportem com si ho fos,
i deixem de plantejar-nos la possibilitat de que podríem estar equivocats,
llavors és quan acabem fent coses com
vessar 700 milions de litres de cru al Golf de Mèxic,
o dinamitar l'economia global.
Això és un problema pràctic enorme.
Però també és un problema social enorme.
Penseu per un moment en què significa sentir que es té raó.
Significa que penses que les teves creences
són un reflex perfecte de la realitat.
I quan ens sentim així,
Estem davant d’un problema,
que és, com et podràs explicar
que un munt de gent no està d'acord amb tu?
Resulta que, la majoria de nosaltres ens ho expliquem de la mateixa manera,
fent ús d'una sèrie d'assumpcions desafortunades.
El primer que fem quan algú no està d'acord amb nosaltres
és assumir que són ignorants.
No tenen accés a la mateixa informació que nosaltres tenim,
i quan generosament compartim aquesta informació amb ells,
veuran la llum i s'uniran al nostre equip.
Quan això no funciona,
Quan resulta que aquella gent té la mateixa informació que nosaltres
i tot i així no estan d'acord amb nosaltres,
passem a una segona assumpció,
que és que són idiotes.
(Rialles)
Tenen les peces correctes del trencaclosques,
però són massa babaus com per unir-les correctament.
I quan això no funciona,
quan resulta que la gent que no està d'acord amb nosaltres
tenen la mateixa informació
i de fet són bastant intel·ligents,
passem a una tercera assumpció:
saben la veritat,
i estan distorsionant-la a propòsit
pels seus propis interessos malèvols.
I això, és catastròfic.
Aquest aferrament al voler tenir raó
ens impedeix evitar errors
quan és vital que ho fem
i fa que ens tractem els uns als altres de forma terrible.
Però per mi, el que és més sorprenent
i més tràgic de tot això
és que perdem de vista l'essència de ser humans.
És com si volguéssim imaginar
que les nostres ments són com unes finestres perfectament translúcides
i simplement observem des d'elles
i descrivim el món tal i com és.
I volem que tothom miri des de la mateixa finestra
i vegi exactament el mateix.
Això no és així,
i si ho fos, la vida seria increïblement avorrida.
El miracle de la teva ment
no és que pots veure el món tal i com és.
És que pots veure el món com no és.
Podem recordar el passat,
podem pensar en el futur,
podem imaginar com seríem
si fóssim un altre persona en un altre lloc.
I tots fem això de forma una mica diferent,
i és per això que tots podem mirar el cel la mateixa nit
i veiem això
i això
i també això.
I sí, també és la raó per la què ens equivoquem.
1.200 anys abans que Descartes digués la seva famosa
frase "Penso, per tant existeixo."
aquest noi, St Agustí, va asseure's
i va escriure "Fallor ergo sum" --
"Erro, per tant existeixo"
Agustí va entendre
que la nostra capacitat per equivocar-nos
no és un defecte vergonyós
del sistema humà,
que hem d'eradicar o superar.
És totalment fonamental a la nostra essència.
Perquè, a diferència de Déu,
no sabem realment què és el que passa allà fora.
I a diferència dels altres animals,
estem obsessionats en intentar descobrir-ho.
Per mi, aquesta obsessió
és la font i l'arrel
de tota la nostra productivitat i creativitat.
L'any passat, per diverses raons,
vaig escoltar molts episodis de la sèrie
"This American Life" de la Public Radio.
Estava escoltant-los i escoltant-los
i en un moment donat, me n’adono
que totes les històries són sobre el fet d’equivocar-se.
I el meu primer pensament va ser,
"M'he tornat boja.
M'he convertit en la boja de les equivocacions.
Ho veig a tot arreu,"
cosa que ha passat.
Però al cap d'uns mesos,
vaig tenir l'oportunitat d'entrevistar Ira Glass, el presentador del programa.
I li vaig fer menció d’això
i em va dir: "No, realment, és cert.
De fet”, va dir,
"amb l'equip, fem broma
que cada episodi del nostre programa
té el mateix cripto-tema.
I el cripto-tema és:
"Pensava que això és el que passaria
I, en canvi, va passar una altra cosa."
I el que passa és que," va dir Ira Glass,"necessitem això.
Necessitem aquests moments
de sorpresa i de gir i d'equivocació
per fer que aquestes històries funcionin."
I la resta de nosaltres, els membres de l'audiència,
els oients, els lectors,
consumim això.
Ens encanten els girs argumentals
amb pistes falses i finals sorpresa.
Quan es tracta de les nostres històries,
ens encanta estar equivocats.
Però, ja sabeu, les nostres històries són així
perquè les nostres vides són així.
Pensem que passarà una cosa
i en comptes d'això en passa una altra.
George Bush pensava que envairia Iraq,
hi trobaria un munt d'armes de destrucció massiva,
alliberaria la gent i retornaria la democràcia a l'Orient Mitjà
I, en canvi, va passar una altra cosa.
I Hosni Mubarak
pensava que seria el dictador d'Egipte durant la resta de la seva vida
fins que fos massa gran o estigués malalt
i li podria passar les regnes del poder al seu fill.
I, en canvi, va passar una altra cosa.
I potser vosaltres pensàveu
que creixeríeu i us casaríeu amb la parella de l'institut
i us aniríeu a viure al poble on vau néixer i tindríeu uns quants fills junts.
I, en canvi, ha passat una altra cosa.
I us he de dir
que jo pensava que estava escrivint un llibre avorrit
sobre un tema que tothom odia
per una audiència que mai es materialitzaria.
I, en canvi, ha passat una altra cosa.
(Rialles)
Vull dir, així és la vida.
Per sort o per desgràcia,
generem unes històries increïbles
sobre el món que ens envolta,
i llavors el món es gira i ens sorprèn.
No us molesteu, però aquesta mateixa conferència
és un monument increïble
a la nostra capacitat d'equivocar-nos.
Acabem de passar una setmana sencera
parlant d'innovació i avenços
i millores,
però sabeu per què necessitem totes aquestes innovacions
i avenços i millores?
Perquè la meitat de les coses
més al·lucinants, amb la capacitat de canviar el món --
TED 1998 --
eh.
(Rialles)
No van acabar de funcionar, oi?
(Rialles)
On és la meva motxilla coet, Chris?
(Rialles)
(Aplaudiments)
I aquí estem altre cop.
I així segueix.
Se'ns acut una altra idea.
Expliquem una altra història.
Muntem una altra conferència.
El tema d'aquesta,
com ja heu sentit set milions de vegades,
és el re-descobriment de les meravelles.
I per a mi,
si vols realment redescobrir les meravelles,
has de fer un pas fora
d'aquest petit i aterrit espai de tenir raó
i mirar al voltant els uns als altres
i mirar a la immensitat
i a la complexitat i al misteri
de l'univers
i ser capaç de dir:
"Ostres, no ho se.
Potser estic equivocat."
Gràcies.
(Aplaudiments)
Gràcies nois.
(Aplaudiments)