Nacházíme se ve čtvrtém patře Muzea moderního umění,
díváme se na malbu Pabla Picassa z roku 1909, z léta roku 1909
nazvanou Horta de Ebro. Je to jeden z Picassových zlomových raných kubistických obrazů.
Již teď vypadá velmi kubisticky.
Myslím tím, že už teď vypadá jako radikální odklon od Cézanna,
ale tohle je dva roky po Avignonských slečnách,
takže už vykročil tím směrem. Ano.
Toto je jedna z maleb, které až ztělesňuje název hnutí. Kubismus,
protože to opravdu vypadá jako malé kostky. Jsou tu historické posloupnosti,
po té, co namaloval Avignonské slečny, tak Braque začíná opravdu zkoumat
dílo Cézanna. Picassova odezva následovala Braqua.
A ocitá se na jihu Španělska
ve velmi vyprahlém prostředí a opravdu může nasát tu atmosféru.
Díváme se na jezírko v kopci, je tam trocha vody,
nasbíraná dole, na dně, ano a vlastně tam dokonce můžeme vidět odraz na hladině.
Samozřejmě, co většina lidí na tomto obraze shledává zajímavé, je jeho
snaha táhnout a tlačit perspektivu.
Takže se někdy díváme na vršek věcí, na strany
věcí, ze spodu a shora, jakobychom
pohybovali a posouvali náš pohled do strany. Ano, takže
objekty se stanou plastickými, poddajnými,
jsou tvarovány našim pohybem skrz prostor a skrz čas. Ale jsou
také všechny spojeny mezi sebou. To, že Picasso
a Cézanne před ním také začali proplétat
tyto různé roviny podle barvy, takže něco
co je hnědé se mění v něco jiného, co je hnědé, jako je tam
jiný tvar, kterým je vršek domu, který se pohne na stranu
toho domu. Takže je tam opravdu jakási ztráta
oddělení různých forem v prostoru. Stávají se
syntetickou jednotou a on vlastně usiluje o něco jiného, což, já myslím, tomu dále odolává.
Když se podíváte na stíny a odrazy, téměř se stávají objekty a prostorem
samy o sobě, spíše než pouze jakýsi druh optického jevu. Co tím myslíš?
Když se podíváš, například, na některé z dveřních otvorů uprostřed plátna,
můžeš vidět, že jsou tam stíny, odrazy které vrhají a že je to v některých směrech téměř tak
pevné, jako ty samotné objekty, které mají za cíl vytvářet
tyto optické jevy, mám pravdu? Takže je to téměř vyrovnávání
objektu a vizuálna. A povrchu? Více než povrchu,
objekut a pocitu vizuálního jevu,
něco, co je čistým pohledem a nehmatatelné, se stane
na plátně budovou. Možná je to způsob, kterým začínáme vidět Avignonské slečny,
jsou to ty pevné mezery mezi jednotlivými postavami.
Ano, přesně, tak. OK. Další věc, která mi přišla tak srandovní, jako když jsi řekl, že toto je vesnice,
bylo, že jsem si představila sluneční světlo v krajině
a tady, podle mě, vůbec není tento dojem. Ne, není, máš pravdu.
Je to srandovní, že tu bylo světlo. Myslím, světlo je jasně ta záležitost, která tu buduje
formu, máš tu stín, máš tu světelné plochy, že? Ale vlastně
tady není jasný směr světla. A taky to má co dělat
se subjektivním zážitkem jedné strany, jak se jeden pohybuje skrz. Ten způsob, jakým je vrháno světlo,
či jakým je vrhán stín a pak, co je vlastně z přírody? Ano
a další věc, která na mě působí je ten způsob, kterým jsi na příklad mluvil
o těch dveřích. Ten uprostřed opravdu vypadá jako
vstup do někam. Ale vlevo od
něj je tam něco jiného, co vypadá j ako dveře, co rovněž
vrhá stín, ale je to tah štětcem
a téměř to vypadá jako pozitivní forma v popředí budovy.
A nyní je to rovněž stopa štětce. Správně. Takže to je
neustálé narušení způsobu, kterým je forma
tvořena. Takže tu nejde pouze o umělecké vyjádření formy, není to pouze pozorování formy, je to
vlastně také druh tohoto vtipně vybočujícího procesu
vyjádření formy. Je to velmi uvědomělé, velmi moderním
způsobem. To určitě je.
(hudba)