1990-ben az olasz kormány vezető mérnököket bízott meg
a híres pisai ferde torony stabilizálására.
Többször megkísérelték már ezt a torony 800 éves története során,
de e csoport számítógépes modelljei rámutattak a helyzet sürgősségére.
Azt jósolták, 5,44 fokos dőlésszögnél a torony összeomolhat –
akkor pedig már 5,5 fokos szögben dőlt meg.
Senki nem tudta, hogyhogy még mindig áll, de a válsághelyzet egyértelmű volt:
meg kellett oldani egy problémát, mely évszázadokon át kifogott a mérnökökön,
mégpedig gyorsan.
Hogy megértsük a helyzetüket,
jó, ha tisztában vagyunk azzal, miért is dőlt meg a torony.
A 12. században a tengerparton fekvő, gazdag pisai köztársaság elhatározta,
hogy a katedrálisnak helyet adó főterét pompázatos látványossággá varázsolja.
Munkások kidíszítették és kibővítették az akkori templomot,
és felhúztak a térre egy masszív, kupolás keresztelőkápolnát.
1173-ban megkezdődtek a campanile, vagyis a harangtorony építési munkálatai.
A mérnökök és az építészek szakmájuk legjobbjai voltak.
De bármilyen alapos is volt szakmai tudásuk,
vajmi keveset tudtak a talajról, melyen álltak.
Pisa város neve a görög "ingoványos föld" kifejezésből ered,
és ez tökéletesen leírja az agyagos, sáros, nedves, homokos pisai talajt.
Az ókori rómaiak a problémát masszív kőoszlopokkal oldották meg,
melyek a Föld stabil alapkőzetén álltak.
A torony tervezői azonban úgy gondolták, elég lesz egy három méteres alapozás
egy ilyen alacsony építmény alá.
Szerencsétlenségükre, kevesebb mint öt év elteltével
a torony déli talapzata már a föld alá került.
Egy ilyen laza alapozás általában végzetes hiba lett volna.
Ahogy egyre több súly kerül rá,
a fentről rá nehezedő nyomás elsüllyesztené az egész építményt,
és végzetesen növelné az elhajlást.
Az építkezés azonban egy évszázadra félbeszakadt a negyedik szintnél,
mert Pisa hosszan tartó háborúba keveredett.
A hosszú szünet alatt a talaj leülepedett,
és mikor 1272-ben újrakezdődtek a munkálatok,
az épület némileg stabilabb alapokon állt.
Giovanni di Simone építőmester irányításával
a munkások kiegyenlítették az enyhe dőlést:
a következő néhány szintet a déli oldalon magasabbra építették.
A hozzáadott súly viszont még mélyebbre süllyesztette azt az oldalt.
Mire befejezték a hetedik szintet és a harangkamrát,
már 1,6 fokos volt a dőlésszög.
Évszázadokon át kísérleteztek a mérnökök a dőlés megoldásával.
1838-ban utat ástak a talajba a torony körül, hogy megvizsgálják az alapozást.
De a homok eltávolítása csak növelte a dőlést.
1935-ben az olasz hadsereg mérnökei habarccsal támogatták meg az alapozást.
Az azonban nem egyenletesen oszlott el az alapozás körül,
ezért a torony hirtelen még tovább dőlt.
Ezek a sikertelen kísérletek, valamint a folyamatosan süllyedő alapozás
egyre közelebb mozdították a tornyot a kritikus pont felé.
A talajösszetétel pontos ismerete nélkül
a mérnökök sem a kritikus dőlésszöget nem tudták meghatározni,
sem a dőlés megállításának módját nem tudták megtervezni.
A második világháborút követő években
a kutatók módszereket fejlesztettek ki a hiányzó adatok meghatározására.
Az 1970-es években kiszámolták a torony gravitációs középpontját.
Az új adatok és a fejlődő számítástechnika segítségével
modellezni tudták a talajkeménységet, a torony elhajlásának pályáját,
és azt, hogy mennyi talajt kéne kiásni, hogy a torony állva maradjon.
1992-ben átlós alagutakat fúrtak,
hogy a torony északi oldala alól eltávolítsanak 38 köbméternyi talajt.
Ezután 600 tonnás ólomrudakkal ellensúlyozták az építményt,
majd acélkábelekkel rögzítették az alapozást.
Több mint hat évszázaddal az építése után
a torony végre megállapodott... kb. 4 százalékos dőlésszögnél.
Senki nem akarta, hogy összedőljön,
de a híres főtér legnagyobb vonzerejét sem akarták elveszíteni.
Ma a torony 55 – vagy 56 – méter magas,
és ez várhatóan így is marad a következő 300 év során,
és így hirdeti a tökéletlenség szépségét.