Godine 1990. talijanska je vlada angažirala najbolje inženjere
da stabiliziraju poznati Kosi toranj u Pisi.
Kroz 800 godina postojanja tornja, bilo je mnogo pokušaja da se on ispravi,
ali računalni modeli ovog tima otkrili su hitnost situacije.
Predvidjeli su da će se toranj srušiti ako se nagne do kuta od 5,44°
i tada je bio nakošen pod kutem od 5,5°.
Nitko nije znao kako to da toranj još uvijek stoji, ali kriza je bila očita:
morali su riješiti problem koji je zbunjivao inženjere stoljećima
i trebali su to napraviti brzo.
Kako bi shvatili njihovu situaciju,
korisno je razumjeti zašto je toranj uopće nakošen.
U 12. stoljeću, bogata pomorska Republika Pisa
krenula je pretvoriti katedralni trg u veličanstvenu znamenitost.
Radnici su ukrasili i povećali postojeću crkvu
i dodali veliku krstionicu nadsvođenu kupolom.
Godine 1173. počela je izgradnja samostojećeg campanilea ili zvonika.
Inženjeri i arhitekti tog vremena bili su majstori svog zanata.
Ali uza svo njihovo znanje o inženjerstvu,
znali su mnogo manje o tlu na kojem su stajali.
Ime "Pisa" dolazi od grčke riječi za "močvarnu zemlju",
koja savršeno opisuje glinu, blato i mokri pijesak ispod površine grada.
Drevni su Rimljani sličnim uvjetima prkosili ogromnim kamenim stupovima
koji se zovu piloni i počivaju na stabilnom temelju u Zemlji.
Međutim, graditelji tornja mislili su da će temelj od tri metra biti dovoljan
za njihovu relativno kratku građevinu.
Nažalost, manje od pet godina kasnije,
južna strana tornja bila je već pod zemljom.
Temelj koji se toliko pomiče obično bi bio fatalna greška.
Da su radnici dodali još težine,
toranj bi propao zbog pritiska od viših katova
i fatalno povećao nagib.
Ali izgradnja se zaustavila na četvrtom katu na gotovo jedno stoljeće
jer je Pisa upala u dugotrajan rat.
Ta duga pauza dala je zemlji da se slegne
i kada je gradnja ponovno počela 1272.,
temelj je bio na malo stabilnijem uporištu.
Pod vodstvom arhitekta Giovannija di Simonea
radnici su kompenzirali mali nagib tornja
tako da su sljedećih nekoliko katova napravili višima na južnoj strani.
Ali zbog dodatne težine ta strana je propala još dublje.
Do završetka izgradnje sedmog kata i vrha,
kut nagiba bio je 1,6°.
Inženjeri su stoljećima isprobavali brojne strategije da riješe problem nagiba.
Godine 1838. iskopali su stazu oko baze kako bi ispitali propali temelj.
Ali uklanjanje potpornog pijeska samo je pogoršalo nagib.
Godine 1935. talijanski korpus inženjera ubrizgao je mort kako bi učvrstio bazu.
Međutim, mort nije bio ravnomjerno raspoređen u temelju,
što je rezultiralo još jednim naglim propadanjem.
Svi ti neuspješni pokušaji, zajedno s temeljem koji stalno tone,
uzrokovali su da toranj dođe bliže točki prevrtanja.
Bez jasnog znanja o sastavu tla,
inženjeri nisu mogli precizno odrediti fatalni kut tornja
ili osmisliti način kako zaustaviti njegov pad.
Nakon Drugog svjetskog rata,
istraživači su razvili testove za identifikaciju varijabli koje nedostaju.
Inženjeri su 1970-ih izračunali centar gravitacije nagnutog tornja.
Tim podacima i novom računalnom tehnologijom
inženjeri su mogli modelirati putanju tornja, tvrdoću tla
i koliko je točno potrebno kopati da toranj ostane stajati.
Godine 1992. tim je izbušio dijagonalne tunele
kako bi odstranili 38 kubnih metara zemlje ispod sjeverne strane tornja.
Zatim su privremeno napravili protutežu od 600 tona olovnih ingota
prije no što su učvrstili bazu čeličnim kabelima.
Više od šest stoljeća nakon izgradnje,
toranj je napokon bio izravnat... S kutom nagiba od oko 4°.
Nitko nije želio da toranj padne,
ali također nisu željeli da se izgubi najpoznatije obilježje te znamenitosti.
Danas je toranj visok 55 odnosno 56 metara
i trebao bi ostati stabilan još barem 300 godina
kao spomenik ljepoti nesavršenosti.