ב 1990, הממשלה האיטלקית גייסה מהנדסים מוכשרים
לייצב את המגדל הנוטה המפורסם של פיזה.
היו נסיונות רבים ליישר את המגדל ב 800 שנות ההסטוריה שלו,
אבל המודל הממוחשב של הצוות גילה את הבהילות במצב.
הם צפו שהמגדל יפול אם יגיע לזווית של 5.44 --
והוא נטה באותו זמן ב 5.5.
אף אחד לא ידע איך המגדל עדין עומד, אבל המשבר היה ברור:
הם היו חייבים לפתור את הבעיה שהכשילה מהנדסים במשך מאות,
והם היו צריכים לעשות את זה מהר.
כדי להבין את המצב שלהם,
חשוב להבין למה המגדל נטה במקור.
במאה ה 12, הרפובליקה הימית העשירה של פיזה
החליטה להפוך את כיכר הקתדרלה שלה לאתר מדהים.
עובדים עיטרו והגדילו את הכנסיה הקיימת,
והוסיפו בית טבילה מכוסה כיפה מסיבית.
ב 1173, החלה הבניה של קמפנילה עומד חופשי, או מגדל פעמון.
המהנדסים והארכיטקטים בזמנו היו אומנים בעבודתם.
אבל עם כל הידע ההנדסי שלהם,
הם ידעו הרבה פחות על האדמה עליה עמדו.
שמה של פיזה מגיע מהמילה היוונית ל"אדמה ביצתית,"
מה שמתאר בצורה מושלמת את החול החרסיתי, הבוצי והרטוב מתחת לפני העיר.
רומאים עתיקים טיפלו בתנאים דומים עם עמודי אבן מסיביים
שנקראו פיילים שנחו על סלע היסוד של כדור הארץ.
עם זאת, הארכיטקטים של המגדל האמינו שיסודות בעומק שלושה מטרים יספיקו
למבנה הנמוך יחסית שלהם.
לצערם, פחות מחמש שנים מאוחר יותר,
הצד הדרומי של המגדל כבר היה מתחת לפני הקרקע.
כזו תזוזה של היסודות בדרך כלל היתה כשל קטלני.
אילו עובדים היו מוסיפים עוד משקל,
הלחץ מהקומות העליונות היה משקיע את המבנה
ומגדיל באופן קטלני את הנטיה.
אבל הבניה עצרה בקומה הרביעית במשך כמעט מאה
כשפיזה צללה למלחמה ממושכת.
ההפסקה הארוכה אפשרה לאדמה להתמצק,
וכשהבניה חודשה ב 1272,
היסודות היו על אדמה יציבה מעט יותר.
תחת ההנחיה של הארכיטקט ג'יובני די סימון,
עובדים פיצו על הנטיה הקטנה של המגדל
על ידי בניית הקומות הבאות גבוהות יותר בצד הדרומי.
אבל המשקל של הבנאות הנוספת גרמה לצד ההוא לשקוע אפילו יותר.
עד שהם השלימו את הקומה השביעית ואת תא הפעמון,
זווית הנטיה היתה 1.6 מעלות.
במשך מאות, מהנדסים ניסו אין ספור אסטרטגיות לטפל בנטיה.
ב 1838, הם חפרו מעבר סביב הבסיס כדי לבחון את היסודות השקועים.
אבל הסרת החול התומך רק החמירה את הנטיה.
ב 1935, חיל ההנדסה האיטלקי הזריק מלט כדי לחזק את הבסיס.
עם זאת, המלט לא פוזר באופן אחיד ברחבי היסודות,
מה שיצר צניחה נוספת.
כל הנסיונות הכושלים האלה, יחד עם היסודות שממשיכים לשקוע,
הניעו את המגדל קרוב יותר לנקודת הנפילה שלו.
ובלי ידע ברור על הרכב הקרקע,
מהנדסים לא יכלו לחשב את הזוית הקטלנית אל המגדל
או לתכנן דרך לעצור ממנו ליפול.
בשנים שבאו אחרי מלחמת העולם השניה,
מדענים פיתחו בדיקות כדי לזהות את המשתנים החסרים האלה.
וב 1970, מהנדסים חישבו את מרכז שיווי המשקל של המגדל העגול.
עם המידע הזה וטכנולוגיות מחשוב חדשות,
מהנדסים יכלו למדל כמה קשיחה האדמה, את כיוון המגדל,
ואת הכמות המדויקת של החפירות שנדרשו כדי שהמגדל ישאר עומד.
ב 1992, הצוות חפר מנהרות אלכסוניות
כדי להוציא 38 מטרים מעוקבים של אדמה תחת הצד הצפוני של המגדל.
אז, הם שמו משקולות נגדיות זמניות למבנה עם 600 טון מטילי עופרת
לפני שעיגנו את הבסיס עם כבלי פלדה.
יותר משש מאות אחרי הבניה,
המגדל יושר לבסוף.. לנטיה של בערך ארבע מעלות.
אף אחד לא רצה שהמגדל יפול,
אבל הם גם לא רצו לאבד את התכונה הכי מפורסמת של סימן הנוף.
היום המגדל עומד בגובה של 55 או 56 מטר,
והוא אמור להשאר יציב לפחות 300 שנה
כמונומנט ליופי של חוסר השלמות.