Jag är här idag för att prata om de två idéer som,
iallafall baserat på mina observationer på Khan Academy,
är kärnan,
eller viktiga hjälpmedel för lärande.
Och det är idén om att bemästra något
och idén om tankesätt.
Jag såg detta tidigt när jag arbetade med mina kusiner.
Många av dem hade problem med matte i början,
eftersom de hade samlat på sig luckor
i sitt lärande.
Och på grund av det gick de vid någon tidpunkt en algebraklass
och de kan ha varit lite ostadiga på den förberedande algebran,
och på grund av det trodde de att de inte hade mattegenen.
Eller så gick de en kurs i kalkylering
och var lite osäkra på algebran.
Jag såg det under de tidiga dagarna
när jag laddade upp några av videorna på YouTube,
och insåg att folk som inte bara var mina kusiner kollade på det.
(Skratt)
Och till en början var de kommentarerna enkla tack.
Jag tyckte att det var en ganska stor grej.
Jag vet inte hur mycket tid ni lägger på YouTube.
De flesta kommentarer är inga "tack."
(Skratt)
De är lite häftigare än så.
Men sedan blev kommentarerna lite mer intensiva,
elev efter elev sa att de hade växt upp med att inte gilla matte.
Det blev allt svårare när de gick in på mer avancerade matematikämnen.
När de kom till algebra
hade de så många luckor i sin kunskap att de inte kunde delta i det.
De trodde att de inte hade mattegenen.
Men när de var lite äldre blev de mer aktiva
och bestämde sig för att engagera sig.
De hittade resurser som Khan Academy
och de kunde fylla i luckorna och bemästra begreppen,
och det förstärkte deras tankegångar om att det inte var förutbestämt;
att de faktiskt var kapabla att lära sig matte.
Och på många sätt är detta hur man bemästrar många saker i livet.
Det är sättet du skulle lära dig en kampsport.
I en kampsport skulle du öva färdigheterna för det vita bältet
så länge som nödvändigt,
och först då du bemästrade det
skulle du gå vidare och få ett gult bälte.
Det är sättet du lär dig ett musikinstrument:
du övar på den enkla delen om och om igen,
och först när du bemästrar den
går du vidare till en mer avancerad.
Men det vi poängterar...
detta är inte hur en traditionell akademisk modell är strukturerad,
den typ av akademisk modell de flesta av oss växte upp i.
I en klassisk akademisk modell
grupperar vi ihop eleverna, vanligen efter ålder,
och vid mellanstadiet,
utefter ålder och upplevd förmåga,
och vi vallar dem alla tillsammans i samma takt.
Och vad som då händer,
säg att vi studerar förberedande algebra i mellanstadiet,
den aktuella enheten är exponenter,
och läraren ger en lektion om exponenter,
sedan går vi hem, gör våra läxor.
Nästa morgon går vi igenom läxorna,
sedan en ny lektion, läxor, lektion, läxor.
Det kommer fortsätta i två eller tre veckor,
sedan får vi ett prov.
På det provet får jag kanske 75 procent rätt,
du kanske får 90 procent,
och du kanske 95 procent.
Och fastän provet identifierade luckor i vår kunskap,
kunde jag inte 25 procent av materialet.
Till och med toppstudenten, vilka fem procent kände hen inte till?
Även om vi identifierat luckorna,
kommer hela klassen sedan gå vidare till nästa ämne,
förmodligen ett mer avancerat ämne som kommer bygga på de luckorna.
Det kan vara logaritmer eller negativa exponenter.
Och den processen fortsätter, och man börjar genast att inse
hur konstigt detta är.
Jag kunde inte 25 procent av den mer fundamentala saken,
och nu pressas jag till den mer avancerade saken.
Och detta kommer fortsätta i månader, år, hela vägen fram till någon punkt,
kanske studerar jag algebra eller trigonometri
och jag går in i väggen.
Och det är inte för att algebra fundamentalt är svårt
eller för att eleven inte är smart.
Det beror på att jag ser en ekvation och de håller på med exponenter
och de 30 procenten som jag inte kunde visar sig nu.
Och då börjar jag bli oengagerad.
För att förstå hur absurt det är,
föreställ dig att vi gjorde andra saker i vårt liv på det sättet.
Som husbygge.
(Skratt)
Vi tar in entreprenören och säger,
"Man har sagt att vi har två veckor på oss att bygga en grund.
Gör vad du kan."
(Skratt)
Så de gör vad de kan.
Det kanske regnar.
Kanske dyker inte några material upp.
Och två veckor senare kommer inspektören, ser sig om,
säger, "OK, betongen är fortfarande blöt därborta,
den delen lever inte upp till föreskrifterna ...
Jag ger den 80 procent rätt."
(Skratt)
Du säger, "Bra! Det är ett C. Vi bygger den första våningen."
(Skratt)
Samma sak.
Vi har två veckor, gör vad du kan, inspektören kommer, det blir 75 procent.
Bra, det är ett D plus.
Andra, tredje våningen,
och när du bygger den tredje våningen kollapsar hela strukturen.
Om din reaktion är samma som man vanligtvis har inom utbildning,
eller den som många har,
säger du kanske, vi hade en dålig entreprenör,
kanske behövde vi en bättre inspektion eller fler inspektioner.
Men vad som faktiskt gick sönder var processen.
Vi begränsade artificiellt hur länge vi behövde göra något,
och garanterade i princip ett varierade utfall,
och vi tog oss besväret att inspektera och identifiera dessa luckor,
men sedan byggde vi direkt på dem.
Tanken med att lära för att bemästra är att göra raka motsatsen.
Istället för att konstlat begränsa och slå fast
när och hur länge man jobbar på något,
i stort sett garantera det variabela resultatet,
A, B, C, D, F ...
gör på det andra sättet.
Vad som är variabelt är när och hur länge
en elev faktiskt måste arbeta på något,
och vad som är fast är att de faktiskt bemästrar materialet.
Och det är viktigt att inse
att detta inte enbart hjälper eleven lära sig mer om exponenter,
utan att det förstärker det rätta tankesättet.
Det får dem att inse att om du fick 20 procent fel på något,
betyder det inte att du har ett C märkt i ditt DNA på något sätt.
Det betyder att du borde fortsätta att arbeta med det.
Du bör ha kurage; du bör ha uthållighet;
du bör ta makten över din inlärning.
Många skeptiker kanske säger, jovisst, det är ju bra,
filosofiskt sett, hela idén om att bemästra det man lär in
att koppla det till ett tankesätt,
elever som tar makten över sin inlärning.
Det verkar mycket vettigt, men det verkar opraktiskt.
För att verkligen göra det ska varje elev vara på sin egen bana.
Den skulle behöva vara personanpassad,
man måste ha privatlärare och arbetsblad för varje student.
Och det här är inga nya idéer,
det fanns experiment i Winnetka, Illinois för 100 år sedan,
där eleverna lärde in för att bemästra och man såg bra resultat,
men de sa att det inte skulle fungera eftersom det var logistiskt svårt.
Läraren måste ge olika arbetsblad till varje elev,
ge bedömningar på begäran.
Men idag är det inte längre opraktiskt.
Vi har verktygen för det.
Ska elever se en förklaring i sin egen takt?
Det finns onlinevideor för det.
Behöver de öva? Behöver de återkoppling?
Det finns adaptiva övningar lätt tillgängliga för elever.
Och när det händer, händer alla sorters fiffiga saker.
Ett, studenterna kan faktiskt bemästra begreppen,
men de bygger också upp sin tro på att kunna utvecklas,
de bygger beslutsamhet, uthållighet,
de tar makten över sitt lärande.
Alla möjliga sorters vackra saker kan börja hända,
i det faktiska klassrummet.
Istället för att man fokuserar på lektionen
kan eleverna interagera med varandra.
De kan bemästra ämnet på en djupare nivå
De kan gå in i simuleringar, Sokratisk dialog.
För att förstå vad vi pratar om
och den tragiska förlusten av potential här,
skulle jag vilja berätta om ett litet tankeexperiment.
Om vi skulle gå tillbaka 400 år i Västeuropa,
vilket redan då var en av de mer bildade delarna av planeten,
var det så att runt 15 procent av populationen kunde läsa.
Och jag misstänker att om du frågade någon som kunde läsa,
till exempel någon i prästerskapet,
"Hur många procent av populationen tror du ens är kapabla att läsa?"
Skulle de kanske säga, "Tja, med ett bra utbildningssystem,
kanske 20 eller 30 procent."
Men om du spolar fram till idag,
vet vi att den förutsägelsen skulle varit väldigt pessimistisk,
att nästan 100 procent av populationen är kapabel att läsa.
Men om jag skulle ställa dig en liknande fråga:
"Hur många procent av befolkningen tror du är kapabel
att verkligen bemästra kalkylering,
eller förstå organisk kemi,
eller att kunna bidra till cancerforskning?"
Många av er kanske skulle säga, "Ja, med ett bra utbildningssystem,
kanske 20, 30 procent."
Men vad händer om denna uppskattning
bara är baserad på egna erfarenheter
där man inte lärt in för att bemästra,
erfarenheter du fått själv eller av att observera kamrater,
där du pressas i en fast takt genom lektioner,
och samlar på dig luckor?
Även när du fick 95 procent,
vad var de fem procent som du missade?
Det fortsätter samlas - du kommer till en avancerad klass,
plötsligt träffar du en vägg och säger, "Jag skulle nog inte bli cancerforskare,
eller fysiker, eller matematiker."
Jag misstänker att det faktiskt är fallet,
men om du fick arbeta med att bemästra kunskap
om du verkligen fick ta makten över din inlärning,
och när du svarar fel,
omfamna det, se misslyckandet som ett ögonblick av lärande.
Andelen som verkligen skulle kunna bemästra kalkylering
eller förstå organisk kemi,
är faktiskt mycket närmare 100 procent.
Och det är inte bara något som är "bra att ha".
Jag tror att det är en social nödvändighet.
Vi lämnar vad man kan kalla den industriella eran
och vi kommer in i en informationsrevolution.
Det är tydligt att en del saker händer.
Under den industriella eran var samhället en pyramid.
Vid pyramidens bas behöver man mänsklig arbetskraft.
I mitten av pyramiden hade man informationsbehandling,
en byråkratiklass,
och i toppen av pyramiden fanns ägarna av kapital
och entreprenörer
och en kreativ klass.
Men vi vet vad som händer redan,
när vi går in i informationsrevolutionen.
Botten av pyramiden, automation, kommer att ta över.
Även mellanskiktet, informationsbearbetning,
det är vad datorer är bra på.
Vårt samhälle står inför en fråga:
All denna nya produktivitet uppstår på grund av teknik,
men vem deltar i den?
Kommer det bara vara toppen av pyramiden, och i så fall
vad gör alla andra?
Hur fungerar de?
Eller gör vi något som är mer ambitiöst?
Ska vi verkligen försöka att invertera pyramiden,
där man har en stor kreativ klass,
där nästan alla kan delta som entreprenör,
konstnär eller forskare?
Och jag tror inte att detta är en utopi.
Jag tror verkligen att allt detta är baserat på idén
att om vi låter folk utnyttja sin potential
genom att bemästra begrepp,
genom att kunna ta makten över sitt lärande,
kan de komma dit.
Och när man tänker på det som världsmedborgare,
är det ganska spännande.
Tänk bara på den jämställdhet vi kan få,
och i vilken hastighet civilisationen ens kan framskrida.
Och därför är jag ganska optimistisk om det.
Jag tror att det kommer vara en ganska spännande tid att leva.
Tack.
(Applåder)