כריס אנדרסון: אז ג'ון, זה ממש מפחיד.
ג'ונתן היידט: נכון.
כריס: נראה שהעולם נמצא במקום
שלא היה בו מזה זמן רב.
אנשים לא רק נמצאים בחוסר-הסכמה מהסוג שאנו מכירים,
במחלוקת בין השמאל לימין.
ישנם הבדלים עמוקים הרבה יותר פה.
מה לעזאזל קורה, ואיך הגענו למצב הזה?
ג'ון: זה שונה.
ישנה מין תחושה הרבה יותר אפוקליפטית.
משאל שנערך ע"י פיו ריסרץ' מראה
שהמידה בה אנו מרגישים שהצד השני אינו צודק --
אנחנו לא סתם לא מחבבים אותם, אנחנו מאד לא מחבבים אותם,
ואנחנו חושבים שהם מהווים איום לאומה.
המספרים האלה עולים עוד ועוד,
ועומדים כעת על יותר מ-50 אחוזים בשני הצדדים.
אנשים מפוחדים,
כי זה נראה שונה מאשר בעבר, זה הרבה יותר חזק.
בכל פעם שאני בוחן סוגיה חברתית מכל סוג שהוא,
אני תמיד משתמש בשלושת העקרונות הבסיסיים של פסיכולוגיית המוסר,
ואני חושב שהם יעזרו לנו פה.
אז הדבר הראשון שאנו תמיד צריכים לזכור
כאשר חושבים על פוליטיקה
הוא שאנו שבטיים.
במהלך האבולוציה התפתחנו להיות שבטיים.
אחת התובנות הפשוטות והגדולות ביותר לגבי הטבע החברתי
מצויה בפתגם בדואי:
"אני נגד אחי,
אני ואחי נגד הדודן שלנו,
אני ואחי והדודנים שלי נגד הזר."
והשבטיות הזאת איפשרה לנו ליצור חברות רחבות היקף
ולחבור יחדיו כדי להתחרות באחרים.
זה הוציא אותנו מהג'ונגל ומהקבוצות הקטנות,
אבל זה אומר שיש לנו קונפליקט נצחי.
השאלה בה יש להתבונן היא:
אילו היבטים של החברה שלנו הופכים אותו למר יותר,
ואילו מרגיעים אותו?
כריס: זה פתגם מאד קודר.
אתה אומר שזה בעצם טבוע בחיווט השכלי של רוב האנשים
במידה מסויימת?
ג'ון: הו, לחלוטין. זהו היבט בסיסי של ההכרה החברתית האנושית.
אבל אנחנו גם יכולים לחיות ביחד לגמרי בשלום,
והמצאנו סוגים שונים של דרכים מהנות לשחק מלחמה בכאילו.
אני מתכוון לספורט, פוליטיקה --
אלו כולם דרכים בהן אנו נוהגים לתרגל טבע שבטי זה
מבלי בעצם לפגוע באף אחד.
אנחנו טובים גם במסחר ובמחקר ובלפגוש אנשים חדשים.
אז צריך לראות את השבטיות שלנו כמשהו שעולה או יורד --
זה לא שנגזר עלינו להלחם זה בזה לנצח,
אבל לעולם לא יהיה לנו שלום עולמי.
כריס: הגודל של שבט זה יכול להתכווץ או להתרחב.
ג'ון: נכון.
כריס: הגודל של מה שאנו מכנים "אנחנו"
ומה שאנו מחשיבים "האחרים" או "הם"
יכול להשתנות.
ואנשים מסויימים האמינו שתהליך זה יוכל להמשך עד אינסוף.
ג'ון: אכן כך.
כריס: ואכן הרחבנו את מושג השבט תקופה מסויימת.
ג'ון: אז זו הנקודה, אני חושב,
בה אנו מגיעים להבחנה אפשרית חדשה בין השמאל לימין.
אני מתכוון, מושגי שמאל וימין כפי שכולנו ירשנו אותם,
היוצאים מתוך ההבחנה בין עבודה לבין הון,
ומעמד הפועלים, ומארקס.
אך אני חושב שמה שאנו רואים כעת באופן גובר,
הוא פילוג בכל הדמוקרטיות המערביות
בין האנשים שרוצים לעצור בשלב המדינה,
האנשים שהם יותר קהילתיים --
ואני לא מתכוון במובן השלילי --
אנשים שיש להם הרבה יותר תחושה של שורשיות,
הם דואגים לעיר שלהם, לקהילה ולמדינה שלהם.
ולעומתם אלה שהינם מתנגדי קהילתיות ואשר --
תמיד כשאני הופך מבולבל, אני פשוט נזכר ב"דמיינו" של ג'ון לנון,
"דמיינו שאין מדינות, אין דבר להרוג או למות בעבורו."
ואלה הם האנשים שרוצים יותר ממשל גלובלי,
הם לא אוהבים מדינות לאומיות, הם לא אוהבים גבולות.
ניתן לראות זאת גם בכל רחבי אירופה.
ישנו בחור בעל מטאפורות נהדרות -- למעשה, שמו שייקספיר --
שכתב לפני עשר שנים בבריטניה.
היתה לו המטאפורה הזו:
"האם אנו סוגרי דלתות או פותחי דלתות?"
ואנגליה מפולגת 52-48 בשאלה הזאת.
ואמריקה מפולגת אף היא סביב נקודה זאת.
כריס: וכך, אלה מאיתנו שגדלו על הביטלס
ועל פילוסופיה היפית כזו של חלום על עולם יותר מחובר --
זה הרגיש כל כך אידילי - "איך יכול אדם כלשהו לחשוב משהו רע על זה?"
ומה שאתה אומר זה שלמעשה,
מיליוני אנשים היום חשים לא רק שזה טפשי,
שזה למעשה מסוכן ובלתי-נכון, והם מפוחדים מזה.
ג'ון: אני חושב שהנושא העיקרי, במיוחד באירופה אבל גם באמריקה,
הוא נושא ההגירה.
ואני חושב שפה אנחנו צריכים להיעזר בתשומת לב רבה
במדעי החברה לגבי נושאי המגוון האנושי וההגירה.
מרגע שמשהו הופך פוליטי,
מרגע שהוא הופך למשהו שהשמאל אוהב והימין לא --
אז אפילו החוקרים החברתיים לא יכולים לחשוב עליו בבהירות.
מגוון הוא טוב מהרבה בחינות.
הוא ללא-ספק יוצר יתר חדשנות.
הכלכלה האמריקאית גדלה באופן ניכר הודות לו.
מגוון והגירה עושים הרבה דברים טובים.
אבל מה שתומכי הגלובליזציה, לדעתי, לא רואים,
מה שהם לא רוצים לראות,
הוא שמגוון אתני מקצץ בהון ובאמון החברתי.
ישנו מחקר חשוב מאד שנערך ע"י רוברט פוטמן,
שכתב את "לשחק כדורת לבד",
שבוחן מאגרי נתונים של הון חברתי.
באופן בסיסי, ככל שאנשים חשים שהם דומים,
כך הם יותר בוטחים האחד בשני,
כך הם יכולים יותר לקבל מדינת רווחה המחלקת מחדש את העושר.
המדינות הסקנדיביות הן כל כך נפלאות
כי יש להם את המסורת הזאת של להיות מדינות קטנות והומוגניות.
וזה מוביל למדינת רווחה מתקדמת,
לסדרה של ערכים מתקדמים נוטים-לשמאל, מה שאומר,
"דלתות הפתחנה! העולם הוא מקום נהדר.
בני העם הסורי סובלים -- אנו חייבים לקדם אותם בברכה."
וזה דבר יפהפה.
אבל אם, ואני שהיתי בשבדיה בקיץ זה,
אם השיח בשבדיה הוא בעיקרו "פוליטיקלי קורקט"
והם לא יכולים לדבר על החסרונות,
זה נגמר בהבאה של אנשים רבים פנימה.
מה שהולך לקצץ בהון האנושי,
מקשה לקיים מדינת רווחה
והם עלולים למצוא עצמם בסוף, בדומה למה שקורה באמריקה,
עם חברה מפוצלת בין-גזעית, פיצול שניתן לראות אותו.
מאד לא נוח לדבר על כל זה.
אבל אני חושב שזהו הנושא, במיוחד באירופה אבל גם עבור אמריקה,
בו צריכים להתרכז.
כריס: אתה אומר שאנשים הגיוניים,
אנשים שמחשיבים עצמם כלא-גזענים,
אלא מוסריים, אנשים הגונים,
אוחזים בדעה רציונאלית שאומרת שבני-אדם הם פשוט שונים מדי האחד מהשני,
שאנחנו בסכנה של העמסת יתר של היכולות האנושיות,
בכך שאנו ממזגים בין אנשים שהם שונים מדי האחד מהשני.
ג'ון: כן, אבל אני יכול לעשות את זה יותר קל לעיכול
באומרי שזה לא בהכרח קשור לגזע.
זה קשור לתרבות.
ישנה עבודה נהדרת שעשתה חוקרת פוליטית בשם קארן סטנר,
אשר מראה שכאשר לאנשים יש את התחושה
שאנו כולנו מאוחדים, כולנו דומים,
ישנה אז אצל אנשים רבים נטיה למשטר סמכותני.
אנשים אלה אינם גזענים באופן מיוחד
כאשר הם חשים שאין איום
על החברה והסדר המוסרי שלנו.
אבל אם מציידים אותם מראש במידע, כחלק מניסוי,
וגורמים להם לחשוב שהחברה שלנו מתפרקת, שאנשים הופכים יותר ויותר שונים,
אז הם הופכים ליותר גזענים והומופובים, הם רוצים לבעוט החוצה את השונים.
ואז חלק מזה הוא שמתקבלת תגובה לכיוון שלטון סמכותני.
השמאל, שעוקב אחר הקו הלנוני --
הקו של ג'ון לנון --
עושה דברים שיוצרים תגובה לכיוון סמכותנות.
אנו ללא ספק רואים זאת באמריקה עם האלט-רייט.
ראינו זאת בבריטניה, ראינו זאת בכל רחבי אירופה.
אבל הצד החיובי של זה
הוא, לדעתי, שתומכי הממשל המקומי, או הלאומנים, צודקים למעשה --
בכך, שאם מדגישים את הדמיון התרבותי שלנו,
אז הבדלי הגזע לא ממש משנים הרבה.
לכן גישה המחייבת מיזוג תרבויות כמענה להגירה
מבטלת הרבה מבעיות אלה.
ואם אתם מצדדים במדינת רווחה נדיבה,
עליכם להדגיש שאנחנו כולנו דומים.
כריס: או קיי, אז ההגירה הגוברת והפחד מפניה
הינם חלק מהסיבות לפילוג הנוכחי.
מהן הסיבות האחרות?
ג'ון: העקרון הבא של הפסיכולוגיה של המוסר
גורס שאינטואיציה באה קודם, חשיבה הגיונית רק אחר-כך.
ודאי שמעת על המושג "הסקה מוּנעת"
או "הטיית האישור".
יש עבודה מעניינת מאד
על איך התבונה העלית שלנו והיכולות המילוליות שלנו
התפתחו כנראה לא כדי לעזור לנו למצוא את האמת
אלא כדי לסייע לנו להשפיע בערמה על האחר, כדי להגן על שמנו הטוב...
אנחנו ממש ממש טובים בלהצדיק את עצמנו.
וכאשר אתה מוסיף לחשבון אינטרסים קבוצתיים,
אז זה לא רק אני, זו הקבוצה שלי נגד הקבוצה שלך,
בעוד שאם אתם בוחנים עובדה שמראה שהצד שלכם טועה,
אנחנו פשוט לא מוכנים לקבל זאת.
וזו הסיבה שאתם לא יכולים לנצח בויכוח פוליטי.
אם אתם מתווכחים עם מישהו,
אתם לא יכולים לשכנע אותו עם הגיון ועובדות,
משום שזו לא הדרך בה עובד שקול הדעת שלנו.
וכיום, כשיש לנו את האינטרנט, את גוגל:
"שמעתי שברק אובמה נולד בקניה.
בוא נעשה גוגל על זה -- או אלוהים! 10 מיליון חיפושים! תראה, זה נכון!"
כריס: אז זה הגיע כהפתעה בלתי-נעימה להרבה אנשים.
המדיה החברתית הוגדרה לעתים קרובות ע"י האופטימיסטים הטכנולוגיים
ככוח מחבר נהדר שיקרב את כל האנשים יחדיו.
ואז נוצרו כמה אפקטים הפוכים לזה.
ג'ון: נכון.
לכן אני מאד מחבב את תפישת יין-יאנג
של הטבע האנושי ושל ימין ושמאל --
שכל צד צודק לגבי מספר דברים,
אבל עיוור לגבי דברים אחרים.
וכך השמאל מאמין שטבע האדם הוא טוב מיסודו:
תביא אנשים שונים יחדיו, תפיל את החומות והכל יהיה טוב.
הימין -- השמרנים החברתיים, לא הליברטיאנים --
השמרנים החברתיים מאמינים שאנשים יכולים להיות רודפי בצע ביסודם
ורודפי סקס ואנוכיים,
ולכן אנו צריכים הכוונה, צריכים מגבלות.
אז כן, אם תפיל את כל החומות,
ותרשה לאנשים מכל רחבי העולם לתקשר זה עם זה,
תקבל הרבה פורנו והרבה גזענות.
כריס: אז עזור לנו להבין.
עקרונות אלה של הטבע האנושי היו איתנו מאז ומתמיד.
מה השתנה שהעמיק תחושה זאת של פילוג?
ג'ון: צריך להתבונן בששה עד עשרה תהליכים שונים שמתקדמים כולם ביחד.
אני אמנה רק כמה מהם.
באמריקה, אחד המשמעותיים -- למעשה, באמריקה ובאירופה --
אחד המשמעותיים ביותר קשור במלחה"מ השניה.
יש מחקר מענין שערך ג'ו הנריך ואחרים
שאומר שאם ארצך השתתפה במלחמה,
במיוחד כאשר היית צעיר,
ואז אנו בוחנים את דעתך 30 שנה מאוחר יותר לגבי דילמות מקובלות
או בדילמת האסיר,
אתה תהיה יותר קואופרטיבי.
בגלל האופי השבטי שלנו, אם אתה --
הוריי היו בגיל העשרה בזמן מלחה"מ השניה,
והם היו מסתובבים בחוץ בחיפוש אחרי שאריות אלומיניום
כדי לסייע במאמץ המלחמתי.
אני מתכוון, כולם התאמצו.
ואז האנשים האלה המשיכו הלאה,
הם צמחו בעסקים ובממשלה,
הם תפסו עמדות שלטון.
הם היו ממש טובים בלהתפשר ולשתף פעולה.
כולם פרשו בשנות ה-90.
ואז נשארנו עם אנשי דור הבייבי-בום לקראת סוף שנות ה-90.
את הנעורים שלהם הם בילו במלחמות הדדיות בתוך כל מדינה,
ב-1968 ולאחר מכן.
חסרונו של הדור של מלחה"מ השניה, "הדור הטוב ביותר",
הוא ענק.
אז זה תהליך אחד.
אחד נוסף, באמריקה, הוא הזיקוק של שתי המפלגות.
פעם היו רפובליקנים ליברליים ודמוקרטים שמרנים.
אמריקה היתה אכן מחולקת בין שתי מפלגות באמצע המאה העשרים.
אבל בגלל מגוון גורמים שהחלו להניע דברים,
קיבלנו, החל משנות ה-90, מפלגה ליברלית מובהקת ומפלגה שמרנית מובהקת.
ולכן כעת, האנשים בכל מפלגה הם באמת שונים,
ואנו באמת לא רוצים שילדינו יתחתנו איתם,
מה, שבשנות ה-60, לא ממש שינה לאנשים.
אז, הזיקוק של המפלגות.
השלישי הוא האינטרנט, וכמו שאמרתי,
הוא הממריץ המפליא ביותר לשקול דעת שלאחר-מעשה ולדמוניזציה.
כריס: הטון של מה שקורה באינטרנט היום הוא מטריד למדי.
רק לאחרונה ביצעתי חיפוש בטוויטר לגבי הבחירות
וראיתי שני ציוצים אחד ליד השני.
אחד, למול תמונת גרפיטי גזענית:
"זה מגעיל!
כיעור בארץ הזאת, הובא לנו ע"י #טראמפ."
ואז השני:
"דף אינטרנט המוקדש להילארי המושחתת. מגעיל!"
אז התפיסה הזאת של "מגעיל" מטרידה אותי.
כי יכול להיות לך טיעון או חוסר-הסכמה לגבי משהו,
אתה יכול להתרגז על מישהו.
גועל, אני שומע ממך, לוקח את הדברים לרמה הרבה יותר עמוקה.
ג'ון: נכון מאד. גועל הוא שונה.
כעס -- אתה יודע, יש לי ילדים.
הם רבים 10 פעמים ביום,
והם אוהבים אחד את השני 30 פעם ביום.
אתה רק נע הלוך ושוב: אתה מתכעס, אתה לא כועס,
אתה כועס, אתה לא כועס.
אבל גועל הוא שונה.
גועל צובע את האדם בגוון של תת-אדם, מפלצתי,
מעוות, מעוות מוסרית.
גועל הוא כמו דיו בלתי מחיק.
יש מחקר של ג'והן גוטמן בנושא טיפול זוגי.
אתה מתבונן על הפנים -- אם אחד מבני הזוג מראה גועל או זלזול,
זה סימן המנבא שהם הולכים להתגרש בקרוב,
בעוד שאם הם מראים כעס, זה לא מנבא דבר,
כי אם אתה מטפל בכעס באופן נכון, הוא למעשה דבר טוב.
אז מערכת הבחירות הזו שונה.
דונאלד טראמפ משתמש בעצמו במילה "גועל" רבות.
הוא מאד רגיש-לחיידקים, לכן גועל מאד חשוב --
יותר עבורו, זה משהו ייחודי לו --
אך ככל שאנחנו עושים יותר דמוניזציה האחד של השני,
ושוב, מנקודת מבט של מניכאיזם,
אותו רעיון שהעולם הוא מלחמה בין טוב לרע,
כיוון שהוא מתגבר,
אזי סביר יותר שלא נאמר רק שהאחרים טועים ואני לא מחבב אותם,
אלא שנאמר שהם רעים, הם שטניים,
הם מגעילים, הם דוחים.
ולבסוף שאנחנו לא רוצים שום קשר איתם.
וזו הסיבה לדעתי שאנו רואים זאת כעת, למשל בקמפוסים.
אנו רואים יותר את הדחף להרחיק אנשים מהקמפוס,
להשתיק אותם, להרחיק אותם.
אני חושש שכל הדור הזה של אנשים צעירים,
אם המפגש שלהם עם פוליטיקה מערב הרבה גועל,
הם לא הולכים להיות מעורבים בפוליטיקה כאשר יעלו בשנים.
כריס: איך נתמודד עם זה?
גועל. איך אתה מנטרל גועל?
ג'ון: אתה לא יכול לעשות זאת עם הגיון.
אני חושב...
חקרתי תחושות גועל במשך הרבה שנים, ואני חושב רבות על רגשות.
ואני חושב שהניגוד לגועל הוא אהבה.
אהבה היא בעיקרה, כמו...
גועל הוא להיסגר, גבולות.
אהבה היא הפלת חומות.
לכן יחסים אישיים, אני חושב,
הם קרוב לודאי האמצעי החזק ביותר שיש לנו.
אתה יכול להיגעל מקבוצה של אנשים,
אבל אז אתה פוגש אדם מסויים
ואתה בכנות מגלה שהם נחמדים.
וכך בהדרגה זה שובר לחתיכות או משנה את הקיטלוג שלך גם כן.
הטרגדיה היא, שפעם, בערים שלהם, האמריקאים היו מעורבבים יותר
מבחינת פוליטיקת ימין-שמאל.
ועכשיו, שזה הפך לפילוג הערכים הגדול הזה,
ישנן עדויות רבות לכך שאנו עוברים לגור ליד אנשים
שדומים לנו מבחינה פוליטית.
קשה יותר למצוא מישהו מהמחנה השני.
ואז הם שם, הם רחוקים.
קשה יותר להכיר אותם.
כריס: מה תגיד למישהו או תגיד לאמריקאים,
לאנשים באופן כללי,
לגבי מה אנו צריכים להבין האחד על השני
שעשוי לעזור לנו לחשוב מחדש לרגע
על אינסטינקט ה"מגעיל" הזה?
ג'ון: כן.
דבר שבאמת חשוב לזכור --
יש מחקר של החוקר הפוליטי אלן אברמוביץ',
שמראה שהדמוקרטיה האמריקאית הולכת ונשלטת באופן גובר
ע"י מה שמכונה "נאמנות מפלגתית שלילית".
המשמעות של זה היא שאתה חושב, או קיי ישנו מועמד,
אתה מחבב את המועמד, אתה מצביע עבור המועמד.
אבל עם עליית הפירסום השלילי
והמדיה החברתית וכל הסוגים של הטרנדים האחרים,
באופן גובר, הדרך שבה נערכות הבחירות
היא שכל צד מנסה לצייר את הצד השני כל כך נורא, כל כך איום,
שאתה תצביע עבור האיש שלי כברירת מחדל.
וכך אנחנו יותר ויותר מצביעים נגד הצד השני
ולא עבור הצד שלנו,
אתה צריך לדעת שאם אנשים הם בשמאל,
הם חושבים: "ובכן, נהגתי לחשוב שהרפובליקנים הם רעים,
אבל עכשיו דונאלד טראמפ מוכיח זאת.
וכעת אני יכול לשייך לכל רפובליקני את כל הדברים
שאני חושב על טראמפ."
וזה לא בהכרח נכון.
הם בדרך כלל לא שמחים ביותר במועמד שלהם.
אלו הבחירות עם הנאמנות המפלגתית השלילית ביותר בכל תולדות אמריקה.
אז אתה צריך קודם להפריד את רגשותיך אודות המועמד
מהרגשות שלך כלפי האנשים שניתנה להם הבחירה.
ואז אתה צריך להבין,
שבגלל שכולנו חיים בעולם של ערכים נפרדים --
המטאפורה שאני משתמש בספר היא שכולנו לכודים ב"מטריקס",
או שכל קהילה מבוססת-ערכים היא המטריקס, הזיה מוסכמת.
ואז, אם אתה בתוך המטריקס הכחול,
כל דבר לחלוטין מחייב שהצד השני --
הם שוכני מערות, הם גזענים, הם האנשים הגרועים ביותר בעולם,
ויש לך את כל העובדות לגבות את זה.
אבל מישהו שגר בבית מולך
חי במטריקס ערכי שונה.
הם חיים במשחק וידאו שונה,
והם רואים מערכת עובדות לגמרי שונה.
וכל אחד רואה איומים שונים על המדינה.
ומה שמצאתי כשהייתי באמצע
וניסיתי להבין את שני הצדדים הוא ששני הצדדים צודקים.
ישנם איומים רבים על הארץ הזאת,
ובאופן טבעי כל צד לא מסוגל לראות את כולם.
כריס: אז מה שאתה אומר הוא שאנחנו כמעט צריכים סוג חדש של אמפתיה?
אמפתיה בדרך כלל מוגדרת כך:
"הו, אני חש בכאב שלך, אני יכול לשים את עצמי בנעלייך."
ואנו חשים את זה כלפי העני, הנצרך, הסובל.
אנו לא חשים זאת בדרך כלל כלפי אנשים שאנו רואים כשונים,
או שאנו נגעלים מהם.
ג'ון: לא, זה נכון.
כריס: איך זה יראה אם ניצור סוג כזה של אמפתיה?
ג'ון: למעשה, אני חושב...
שאמפתיה היא נושא חם מאד מאד בפסיכולוגיה,
וזו מילה פופולרית מאד בשמאל במיוחד.
אמפתיה היא דבר טוב, ואמפתיה כלפי הסוגים המועדפים של קרבנות.
זה חשוב להיות אמפתי
כלפי הקבוצות שאנו בשמאל חושבים שהן כה חשובות.
זה קל לעשות, כי אתה מקבל נקודות זכות עבור זה.
אבל אמפתיה למעשה צריכה לתת לך נקודות אם אתה חש אותה כאשר זה קשה לחוש אותה.
ואני חושב...
אתה יודע, היו לנו 50 שנה ארוכות של התמודדות עם בעיות הגזענות שלנו
ועם הפליה בפני החוק,
וזו היתה העדיפות העליונה שלנו במשך זמן רב
וזה עדיין חשוב.
אבל אני חושב שהשנה,
אני מקווה שהיא תגרום לאנשים לראות
שיש לפנינו איום קיומי.
הפילוג שלנו בין ימין לשמאל, אני מאמין,
הוא הפילוג החשוב ביותר שלפנינו, הרבה יותר מכל פילוג אחר.
יש לנו עדיין סוגיות גזע ומגדר ולהט"בים,
אבל זהו הצורך הדחוף של 50 השנים הבאות,
והדברים לא הולכים להיפתר מעצמם.
אז אנו עומדים להזדקק לביצועם של הרבה רפורמות מוסדיות,
אנו יכולים לדבר על זה,
אבל זו שיחה מלומדת וארוכה בפני עצמה.
אני חושב שזה יתחיל בכך שאנשים יבינו שזוהי נקודת מפנה.
וכן, אנחנו צריכים סוג חדש של אמפתיה.
אנחנו צריכים להבין:
זה מה שארצנו זקוקה לו,
וזה מה שאתה צריך אם אתה לא רוצה --
הרימו את ידכם אם אתה רוצים לבלות את ארבע השנים הבאות
כשאתם כל כך כועסים ומודאגים כמו שהייתם בשנה האחרונה -- הרימו ידכם.
אז אם אתם רוצים להימלט ממצב זה,
קראו את בודהה, קראו את ישו, קראו את מרקוס אורליוס.
יש להם את כל סוגי העצות איך להיפטר מהפחד,
להגדיר דברים מחדש,
להפסיק לראות אנשים אחרים כאויבים שלך.
ישנה הרבה הכוונה בחוכמה העתיקה לגבי הסוג הזה של אמפתיה.
כריס: הנה שאלתי האחרונה:
באופן אישי, מה יכולים אנשים לעשות כדי לסייע במרפא?
ג'ון: כן, זה קשה מאד פשוט להחליט להתגבר על הדעות הקדומות העמוקות ביותר שלך.
וישנו מחקר שמראה
שדעות קדומות פוליטיות הן עמוקות יותר וחזקות יותר מדעות קדומות גזעניות
בארה"ב כיום.
אז אני חושב שאתה צריך להתאמץ -- זה הדבר העיקרי.
עשה מאמץ לפגוש מישהו באופן מעשי.
לכל אחד יש בת-דוד, גיס,
מישהו שנמצא בצד השני.
אז, אחרי הבחירות --
חכו שבוע או שניים,
כי קרוב לודאי שאחד מכם ירגיש נורא --
אז חכו שבועיים, ואז פנו אליו או אליה ותבקשו לשוחח.
ולפני שאתם עושים את זה,
קראו את ספרו של דייל קרנגי, "כיצד תרכוש ידידים והשפעה" --
(צחוק)
ברצינות, אני לגמרי רציני.
תלמד טכניקות אם תתחיל בלהודות,
אם תתחיל בלהגיד,
"אתה יודע, אנו לא מסכימים הרבה,
אבל דבר אחד שאני ממש מכבד אצלך, דוד בוב",
או "...או אצלכם השמרנים, הוא..."
ואתה יכול למצוא משהו.
אם אתה מתחיל עם קצת הערכה, זה כמו קסם.
זה אחד הדברים העיקריים שלמדתי
שאני לוקח אל היחסים הבין-אישיים שלי.
אני עדיין עושה הרבה טעויות מטופשות,
אבל אני טוב באופן מדהים בהתנצלות כיום,
ובלהודות במה שמישהו צדק לגביו.
ואם אתה עושה את זה,
אז השיחה הולכת ממש טוב, והיא הופכת להיות ממש כייף.
כריס: ג'ון, זה לגמרי מרתק לשוחח איתך.
זה מרגיש באמת כאילו האדמה שאנחנו דורכים עליה
עמוסה בשאלות כבדות של מוסר ושל הטבע האנושי.
החוכמה שלך מאד רלוונטית.
תודה רבה לך כל כך על שחלקת את זמנך איתנו.
ג'ון: תודה, כריס.
ג'ון: תודה לכולם.
(מחיאות כפיים)