Livet ställer frågor till oss.
Troligen är en av de viktigaste frågorna livet ställer till oss denna:
"Vad tänker du göra med svåra tankar och känslor?"
När du skäms eller känner dig ängslig
så har livet just ställt dig en fråga.
Om du står här nu och ska hålla ett [TEDx] tal
och din hjärna börjar pladdra,
vad ska du göra åt det?
En bra fråga.
(Skratt)
Svaret på den frågan
och andra liknande frågor
säger en hel del om våra livsbanor.
Om de kommer att utvecklas
i positiv riktning
och föra oss framåt, framåt mot välgång, kärlek, frihet, medverkan.
Eller nedåt, in i misslyckande och desperation.
Jag är här för att tala om att du inom dig
har ett mycket bra svar på den frågan,
eller åtminstone ett frö till svaret.
Men, du har också den här arroganta,
förskönande, problemlösande, analytiska,
dömande hjärnan mellan dina öron,
som hela tiden frestar dig
att gå i fel riktning.
Jag heter Steve Hayes.
De senaste 30 åren
så har jag och mina kollegor studerat
vissa psykologiska processer -
fint ord för hur människor gör -
som kallas psykologisk flexibilitet.
Psykologisk flexibilitet har en del svar på frågan.
I mer än 1 000 studier
har vi visat att din psykologisk flexibilitet
förutspår om du kommer att utveckla psykiatriska problem
såsom ångest, depression eller trauma.
Om du har ett av de här problemen
så förutspår den om du får ett till.
Den förutspår hur allvarliga de blir,
hur långvariga de blir.
Men inte bara det,
den förutspår en massa saker som är viktiga för oss
fast de inte är psykopatologi.
Som t ex vilken typ av förälder kommer du att bli?
Hur kommer du att ta dig an ditt jobb?
Hur kommer du psykologiskt att klara utmaningen att bli fysiskt sjuk?
Kan du hålla fast vid ett träningsprogram?
I allt som människor företar sig
så är psykologisk flexibilitet relevant.
Och det jag vill göra i den här föreläsningen
är att göra en genomgång
av forskning om psykologisk flexibilitet,
därför att vi lärt oss
hur man kan ändra processerna kring detta
i flera hundra studier där vi använt
Acceptance and Commitment Therapy
eller kort ACT, men inte bara just ACT,
relaterade metoder inriktade mot flexibilitet
så har vi visat att vi kan ändra den.
Och när vi ändrat den,
så har de livsbanor som varit negativa
vänt till att bli positiva på alla områden
som jag just nämnt och många fler.
Så jag vill berätta för er
vad psykologisk flexibilitet består av.
Och jag vill börja med
ett ögonblick i mitt liv för 34 år sedan
då jag först blev brutalt uppmärksammad på
vad det egentligen är.
För flera årtionden sedan.
För 34 år sedan, klockan 2 på morgonen
på en brun och guldfärgad matta
med min kropp nästan bokstavligt i den här positionen
och min sinnesstämning precis som nu.
Jag hade i två, tre år
fallit allt djupare ned
i panikens helvete.
Det började med ett fruktansvärt avdelningsmöte
där jag tvingades se
professorer slåss
på det sätt bara vilda djur
och professorer är kapabla till.
(Skratt)
Och allt jag ville göra var att be dem sluta,
men i stället så fick jag min första panikattack,
Och när de tilltalade mig
så kunde jag inte ens
ge ett ljud ifrån mig.
Och i chocken, skräcken och skammen
av den första panikattacken inför folk,
så gjorde jag alla de där logiska, rimliga,
förnuftiga och patologiska saker
som hjärnan säger att man ska göra.
Jag försökte spring iväg från ångesten,
jag försökte slåss med ångesten
och jag försökte gömma mig från ångesten.
Jag satt vid dörren.
Jag kände paniken komma.
Jag pratade mig ur den.
Jag tog lugnande tabletter.
När jag gjorde alla dessa saker
så ökade panikattackerna
både i frekvens och intensitet.
Först på jobbet
och sedan när jag reste.
Och sen på restauranger,
Och sedan på biografer.
Och sedan i hissar.
Och sedan under telefonsamtal.
Och sedan hemma, där jag var säker.
Och slutligen vaknade jag även
klockan två på morgonen från djup sömn
och direkt in i en panikattack.
Men, den här natten, på den bruna och guldfärgade mattan,
den natten,
när jag såg ångesten komma och gå i vågor,
mina kroppsförnimmelser
var annorlunda.
Den här natten var ännu mer skräckinjagande,
men var ändå en smula bättre
därför att jag hade inte någon panikattack.
Jag höll på att dö av en hjärtattack.
Jag såg alla tecken på det.
Jag hade trycket i bröstet.
Jag kände smärtan som gick ner i min arm.
Jag svettades kopiöst.
Mitt hjärta slog vilt och hoppade över slag.
Och den där väsande tunna rösten som brukade komma fram
och säga "Du måste springa. Du måste slåss.
Du måste gömma dig från ångesten!"
kom nu fram och sa
"Ring.
Du kan inte köra bil i det här tillståndet.
Du är döende.
Ring akuten.
Ring efter en ambulans.
Det här är inget skämt. Ring!"
Och ändå, minut efter minut förflöt
och jag ringde inte.
Jag hade en känsla av att lämna min kropp
och tittade tillbaka på mig själv, föreställde mig
vad som skulle hända
om jag ringde det där samtalet.
Som en serie av scener,
små avsnitt som i en filmtrailer,
som på bio
för en kommande film.
Jag kunde höra ljudet av ambulanspersonalen
komma uppför trappan,
hur de bankade på den tunna ihåliga dörren,
färden i ambulansen,
syrgastuber och slangar,
de bekymrade blickarna i ansiktena på sjuksköterskorna
när jag rullades in i akutrummet.
Och sedan slutet,
den sista filmsnutten
i den här filmtrailern,
där jag plötsligt förstod
vad den här filmen skulle handla om.
Jag tittade på den och sa,
"Åh, snälla Gud, inte det.
Snälla hjälp mig. Hjälp mig!"
I den slutscenen
när jag låg på sjukbåren i akutrummet
så kom där en ung läkare
för min inre syn
som gick alldeles för obekymrat.
Och när han kom närmare
kunde jag se ett leende i hans ansikte
och jag visste vad som skulle hända.
Han kom fram och sa,
"Dr Hayes,
ni har inte fått en hjärtattack."
Och sen blev leende bredare,
"Ni har en panikattack."
Och jag visste att det var sant.
Det här var bara ännu lite längre ned i helvetet.
Och ett skrik kom ur min mun,
ett underligt väsande, främmande ljud.
Det lät precis så här:
(Skriker)
Och när jag nådde botten
öppnades en dörr.
Jag vet inte hur länge,
men ett par minuter senare
från en sällan känd,
men väsentlig sida av mig,
en sida av mig inuti mig,
en mer spirituell sida,
från min själ, om ni så vill,
kom ord fram.
Jag är ganska säker
att jag sa dem högt
till mig själv klockan två på natten.
Jag sa,
"Jag vet inte vem du är,
men du kan såra mig.
Du kan få mig att lida.
Men en sak kan du inte.
Du kan inte ta bort min egen upplevelse.
Du kan inte göra det."
Och min då mycket yngre kropp värkte när den reste sig,
och jag visste
från de torkade tårarna i mitt ansikte att jag hade varit där mycket länge.
Men, jag reste mig och och lovade mig,
"Aldrig mer,
ska jag springa iväg från mig själv."
Jag visste inte hur jag skulle hålla det löftet.
Och ärligt, jag lär mig fortfarande.
Jag hade ingen aning om hur jag skulle förmedla det löftet
till andra i deras liv.
Jag skulle lära mig det bara genom det arbete vi skulle göra
i Acceptance och Commitment Therapy,
(ACT) och det låg framför mig.
Men, under de här 34 åren,
så har det inte gått en enda dag
utan att jag kommit ihåg det löftet.
Och när man står här så här,
och man redan vet
att ett visare sätt är att vara
med sin smärta och sitt lidande
så börjar saker hända.
Jag kan sätta ord på det nu,
vad vetenskapen visar, vad den här hållningen är.
Den är emotionell öppenhet.
Du kommer att känna det som finns att känna
även om det är hårt.
Det är att kunna se dina tankar,
inte bara genom att tänka.
Så, när du tänker
så är tankarna inte bara där
skymmande sikten.
Du kan se dem.
Via kontakt med den här mer spirituella
delen av dig själv
får du möjlighet att rikta din uppmärksamhet
flexibelt, lätt, viljemässigt
mot det som finns.
Och när du ser något viktigt,
så kan du röra dig mot det
med händer och armar fria
så du kan känna och göra
och bidra och delta.
Det är psykologisk flexibilitet.
Och den växer ur ett frö du känner.
Därför att om du sätter ord på det här
så tror jag att du kan se varför det bästa ordet för det,
ett enda ord, skulle jag säga är, "Kärlek".
När du är med dig själv,
har medkänsla med dig själv, på ett vänligt, kärleksfullt sätt
så öppnar sig livet och du kan gå mot
mening och ändamål.
Och dela med dig av kärlek, deltagande,
skönhet och bidragande
in i andras liv.
Jag såg inte först att den här
omsvängningen mot smärta och lidande
faktiskt var sammanlänkad med
omsvängningen mot mening och ändamål.
Jag såg det inte först.
Men jag började se det i mina klienter
när jag började arbetet med ACT.
Jag började se det i mitt eget liv.
Och redan efter ett par år
så träffade det mig kraftfullt.
Då hade jag gjort ett par randomiserade studier på ACT
och hade börjat lära ut det,
reste runt, mötte små grupper av kliniker,
undervisade om det arbete vi gjorde.
Och jag hade en workshop
och jag kände de här vågorna av ångest,
vilket var fullkomligt normalt.
Ännu idag känner jag ångest
när jag föreläser.
Det var ok, jag är öppen för det.
Det är som det ska. Coolt.
Men sen kom ytterligare en våg.
Jag kände plötsligt att jag höll på att gråta
framför de här klinikerna,
att jag skulle gråta utom kontroll.
Jag sa till mig själv, "Va?".
Ögonblicket passerade och jag fortsatte workshopen.
Jag tänkte inte på det igen förrän nästa workshop,
samma sak hände där.
Den gången hade jag närvaro nog att se att jag kände mig mycket ung.
Jag frågade mig tyst
när jag stod där och föreläste
"Hur gammal är du?".
Och svaret kom, "8 eller 9 år".
Och då flimrade ett minne förbi
som jag inte tänkt på sedan det hände,
när jag var 8 eller 9 år.
Jag hade inte tid att titta på det under workshopen,
men den natten gjorde jag det.
Jag låg under min säng
och lyssnade till mina föräldrars strid i det andra rummet.
Min pappa hade kommit hem sent och var full igen.
Och min mamma skällde på honom för att han slösade våra fattiga slantar
på sitt supande;
för hans olämplighet som make och pappa.
Och han sa,
"Håll käft! Stäng din trut, annars!"
och jag visste att hans näve var knuten.
Och jag hörde en förfärlig krasch
och min mamma skrek.
Först senare förstod jag
att det var kaffebordet
som vräkts omkull.
Och jag tänker
"Är det blodigt?"
Slår han henne?"
Och då uppstår i min lilla pojkhjärna
dessa ord mycket tydligt,
"Jag måste göra något."
Och jag blev medveten om att jag inte kunde göra något,
inget säkert.
Så jag gömde mig längre in
och höll mig och grät.
Fick jag fram det till er?
Jag sitter där, och tittar på den gamla striden igen,
på avdelningen för psykologi
och ja, jag är vettskrämd
och ja, jag känner ångest,
men det jag verkligen vill göra är bara att gråta -
på avdelningen för psykologi?
(Skratt)
Verkligen?
Men, jag hade inte honom där.
Jag hade inte plats för honom.
Det är för hans skull som jag är psykolog,
men jag visste inte ens om det.
Och jag var fångad i forskningsartiklarna,
i meriter, i beröm och i framgången.
Bu hu!
Men jag kom hit därför att han bad mig.
Att "göra något".
Och i stället, vad jag sa till honom
var liktydigt med
"Var tyst bara. Gå. Håll käft.",
när jag springer, när jag slåss och när jag gömmer mig.
Det var så ovänligt, så utan kärlek.
Mot vem? Mot mig och de delar av mig
som förbinder mig med mitt livs ändamål.
Därför att det som smärtar är det vi bryr oss om.
Och det vi bryr oss om är det som smärtar.
De här vändpunkterna, de här två
"vänd mot", är samma sak.
När du är där med dig själv,
även när det är svårt,
så gör du en kärlekshandling för dig själv
och utifrån den kan du våga
risken att vända dig utåt
och ge kärlek till världen,
skönhet, samarbete,
bidra till världen.
Och när jag insåg det, gav jag ett annat löfte.
Aldrig mer ska jag skuffa undan dig,
eller ditt budskap till mig om ändamålet.
Jag ska inte heller be dig hålla en workshop
eller ge en [TEDx] föreläsning heller.
(Skratt)
men jag vill ha dig med mig här
för du gör mig mer ödmjuk, känslig.
Du ger livet mening.
Och, mitt budskap till er är
att se på vetenskapen om psykologisk flexibilitet, ja,
men se på hur den kan visa er det ni redan vet,
det vill säga att ha medkänsla
med er själva även när det är svårt
hjälper er att ge kärlek till världen
på det sätt ni vill ge det till världen.
Och det är viktigt.
Det vet ni.
Er gråtande lilla 8-åring inuti er vet det.
Vi vet det allihop.
Därför att kärlek är inte bara allt.
Det är det enda.
Tack.
Jag hoppas att jag gett er något.
(Applåder)