Viaţa ne pune întrebări.
Probabil cea mai importantă este:
„Ce faci cu sentimentele şi cu gândurile copleşitoare?”
Dacă te simţi ruşinat sau neliniştit,
viaţa tocmai te întreabă ceva.
Dacă eşti aici, pe cale să susţii o prezentare TEDx
şi ai 1000 de gânduri,
ce faci în legătură cu asta?
Bună întrebare.
(Râsete)
Răspunsul la întrebările de acest fel
e sugestiv pentru traiectoria vieţilor noastre,
fie că va fi una pozitivă
care ne duce spre prosperitate, iubire, libertate, contribuţie,
fie negativă, spre patologie şi disperare.
Mă aflu aici ca să vă conving
că aveţi în voi un răspuns grozav la acea întrebare
sau măcar sămânţa răspunsului.
Dar mai aveţi şi acea minte arogantă, povestitoare,
care rezolvă probleme, analizează,
acea minte critică dintre urechi, care nu are răspunsuri
şi care te ademeneşte constant să urmezi calea greşită.
Mă numesc Steve Hayes
şi în ultimii 30 de ani, împreună cu colegii,
am studiat un mic grup de procese psihologice
– etichetă pretenţioasă pentru ce fac oamenii –
şi anume, flexibilitatea psihologică.
E o grupare de răspunsuri la acea întrebare.
În peste 1000 de studii am demonstrat
că flexibilitatea psihologică prezice
dacă vei dezvolta o problemă de sănătate mintală:
anxietate, depresie, traumă.
Dacă ai una, prezice că mai târziu vei avea două.
Prezice cât de severe sunt,
cât de cronice vor fi.
Şi nu doar atât
ci mai prezice şi multe alte lucruri importante pentru noi
deşi ele nu ţin de psihopatologie.
Cum ar fi: ce fel de părinte vei fi,
ce fel de muncitor vei fi,
vei reuşi să-ţi depăşeşti afecţiunile fizice?
Te vei ţine de programele de recuperare fizică?
În orice are legătură cu mintea umană
flexibilitatea psihologică e relevantă.
În acest discurs
vreau să vă prezint ştiinţa de la baza flexibilităţii psihologice,
pentru că am descoperit
cum să schimbăm aceste procese
în câteva sute de studii,
folosind terapia de acceptare şi implicare,
sau TAI, dar nu doar TAI,
ci şi metode adiacente care ţintesc flexibilitatea,
am demonstrat că le putem schimba
şi în momentul schimbării traiectoriile negative ale acelor vieţi
devin pozitive, cu efecte în toate ariile menţionate şi mult mai mult chiar.
Aşa că o să vă prezint
care sunt elementele flexibilităţii psihologice.
Vă duc înapoi
la un moment din viaţa mea de acum 34 de ani
când pentru prima dată am virat decis în această direcţie.
Acum zeci de ani.
Acum 34 de ani, la 2 noaptea,
pe un covoraş maro-auriu
având corpul efectiv în această poziţie
şi cu mintea sigur în aceeaşi formă.
Avusesem 2-3 ani
de cădere în vrie
în iadul afecţiunii de panică.
S-a declanşat într-o şedinţă de birou
unde am fost forţat să privesc profesori titulari încăierându-se,
cum doar animalele sălbatice şi profesorii titulari o pot face.
(Râsete)
Şi nu-mi doream decât să-i implor să se oprească,
şi când colo, am avut primul atac de panică,
şi până ce restul să-şi dea seama,
nu mai puteam să scot niciun sunet pe gură.
În şocul, oroarea şi ruşinea acelui prim atac de panică în public,
am făcut tot ce era logic, raţional şi de bun simţ
şi toate lucrurile patologice pe care mintea te pune să le faci.
Am încercat să fug de anxietate,
am încercat să mă opun ei,
am încercat să mă ascund de ea.
Stăteam lângă uşă.
O priveam sosind, îmi argumentam ieşirea,
îmi luam tranchilizantele şi pe măsură ce făceam toate astea
atacurile de panică au crescut în frecvenţă şi intensitate.
La început la serviciu,
mai apoi în călătorii,
apoi în restaurante,
şi mai apoi în săli de cinema,
în lifturi,
la primirea telefoanelor,
apoi în siguranţa căminului,
şi în cele din urmă trezit la 2 noaptea dintr-un somn adânc
deja în miezul unui atac de panică.
Dar în acea noapte, pe acel covoraş maro-auriu
în acea noapte
analizându-mi valurile de panică
şi senzaţiile corpului,
ceva era diferit.
În acea noapte a fost şi mai îngrozitor
dar oarecum satisfăcător,
pentru că nu aveam un atac de panică.
Muream de un atac de cord.
Aveam toate simptomele.
Senzaţia de greutate în piept
Dureri fulminante de-a lungul braţului.
Transpiram profuz.
Inima-mi bătea nebuneşte şi neregulat.
Şi am auzit aceeaşi voce de păianjen
„Trebuie să fugi.
Trebuie să te lupţi. Trebuie să te ascunzi de anxietate.”
acum îmi spunea
„Sună.
Nu poţi conduce în starea asta
Eşti pe moarte.
Sună la urgenţe.
Sună la salvare.
Nu e o glumă. Sună.”
Şi totuşi, minutele se scurgeau şi n-am sunat.
Am avut senzaţia că-mi părăsesc corpul şi că mă privesc de sus
şi mi-am imaginat ce s-ar întâmpla dacă aş suna.
Ca o serie de scene, imagini dintr-un trailer de film,
ca la cinema când ţi se prezintă filmul de săptămâna viitoare.
Auzeam sunetul celor de la urgenţe urcând pe scări,
cum băteau în uşa subţire şi goală,
cursa ambulanţei,
tuburi şi fire,
privirea îngrijorată de pe feţele asistentelor
în timp ce intram în sala de urgenţe,
şi ultima imagine, ultima scenă a acestui trailer,
când realizam brusc despre ce era vorba în acest film.
Am privit şi mi-am spus:
„O Doamne, te rog, nu asta.
Te rog, te rog!”
Pentru că în acea scenă finală, stând pe targă în urgenţe,
iată că vine un doctor tânăr – îl vedeam cu ochii minţii –
păşind mult prea relaxat.
Şi pe măsură ce se apropia i-am văzut zâmbetul ironic.
Şi ştiam ce va urma.
S-a aplecat şi mi-a spus:
„Dr. Hayes,
nu ai un atac de cord,”
– şi rânjetul i se lărgea –
„ai un atac de panică.”
Şi ştiam că aşa e.
Ăsta era un nivel şi mai jos în iad.
Şi am urlat
cu o voce stranie, sugrumată.
A sunat cam aşa:
(Țipă)
Şi cum cădeam pe fundul prăpastiei
o altă uşă s-a deschis.
Nu ştiu cât timp trecuse,
dar câteva minute mai târziu,
dintr-un loc rar vizitat, dar din adâncul meu,
dintr-o parte a mea ascunsă privirii,
o parte mai spirituală
din adâncul sufletului, se poate spune,
am auzit nişte cuvinte – sunt sigur de asta –
erau rostite clar, nu cuiva anume, la 2 dimineaţa:
Am spus:
„Nu ştiu cine eşti,
dar se pare că-mi poţi face rău,
că mă poţi face să sufăr.
Dar un lucru nu poţi face:
nu mă poţi face să-mi neg experienţele.
Asta n-o poţi face.”
Şi corpul meu, mult mai tânăr pe atunci, s-a opintit să se ridice
şi puteam să jur, după urma uscată a lacrimilor de pe obraji,
că stătusem acolo mult timp.
Dar mă ridicasem cu o promisiune:
„Niciodată.
Niciodată nu voi fugi de mine.”
Nu ştiam cum îmi voi ţine acea promisiune.
Sincer şi acum învăţ.
N-aveam nici cea mai vagă idee
despre cum să-mi prezint promisiunea în viaţa altora.
Am învăţat abia în cadrul activităţii necesare
la Terapia prin acceptare şi implicare, – sau TAI –
şi asta se întâmpla mult după.
Dar în aceşti 34 de ani nu a trecut nici o singură zi
în care să-mi uit promisiunea.
Şi când stau aşa în faţa voastră
cum deja ştiţi că e cel mai înţelept să stau
cu durerea şi suferinţa,
lucrurile încep să se îmtâmple.
Acum pot explica
ce ne spune ştiinţa că este această postură.
Este deschidere emoţională.
Vom simţi ce e de simţit chiar dacă ne e greu.
Înseamnă să fii capabil să-ţi priveşti gândurile,
nu doar cu gândul.
Când te gândeşti, ele nu-s doar în cap şi nu vezi nimic,
ci le observi acolo afară.
Înseamnă să te conectezi cu acea latură mai spirituală a ta
şi de acolo să fii capabil să-ţi îndrepţi atenţia
flexibil, fluid şi voluntar spre ce e acolo şi merită observat.
Şi când observi ceva important,
să fii capabil să mergi spre acel lucru cu braţele deschise
ca să poţi simţi şi face, să poţi contribui şi participa.
Asta e flexibilitatea psihologică.
Ea se clădeşte pe sămânţa care ştii că-i acolo
şi dacă-i spui pe nume
cred că vei înţelege de ce acesta e cuvântul,
singurul cuvânt pe care l-aş spune: Iubire.
Când stai cu tine însuţi înţelegător, bun şi blând, cu dragoste,
viaţa ţi se deschide,
şi atunci te poţi îndrepta spre rost şi ţel
şi spre cum să aduci dragostea şi participarea
frumuseţea, contribuţia, în vieţile altora.
Nu mi-am dat seama la început că acest pivot spre suferinţă şi durere
era de fapt lipit de şold ca şi pivotul spre rost şi ţel.
Nu văzusem la început.
Dar am început s-o observ la clienţii mei când am început să lucrez la TAI.
Am început s-o observ în propria-mi viaţă.
Şi la doar câţiva ani de la debut am avut revelaţia.
Pe atunci făcusem câteva experimente cu TAI
şi începusem să ţin cursuri de pregătire,
în deplasări şi întâlniri cu grupuri mici de clinicieni,
predându-le despre munca noastră.
Ţineam un curs
şi aveam aceste valuri de anxietate,
care sunt perfect normale.
Şi azi am emoţii când ţin prelegeri.
Asta era în regulă. Înţeleg asta.
Pe bune. E tare.
Dar am mai avut un val.
Deodată m-am simţit ca şi cum urma să izbucnesc în plâns
în faţa acelor clinicieni.
Că voi plânge incontrolabil.
M-am gândit: „Ce?”
Momentul a trecut şi mi-am ţinut cursul.
Nu m-am mai gândit la asta pâna la următorul curs,
când am păţit la fel,
de data asta am avut prezenţa de spirit să observ că mă simţeam foarte tânăr.
Şi m-am întrebat în timp ce-mi ţineam cursul:
„Câţi ani ai?”
Şi răspunsul a venit: „Cam 8 - 9.”
Şi atunci o amintire mi-a răsărit,
ceva la care nu mă mai gândisem de când mi se întâmplase
pe când aveam 8 - 9 ani.
Nu aveam timp s-o analizez în timpul cursului
dar am făcut asta în noaptea următoare, la hotel.
Mă aflam sub pat,
ascultând cum se certau părinţii mei în camera alăturată.
Tata venise din nou târziu şi băut acasă.
Şi mama s-a luat de el că cheltuie pe băutură puţinii bani ai familiei,
îi împuta defectele ca soţ şi ca tată.
Iar el spunea:
„Taci! Taci, că de nu!...”
şi ştiam că avea pumnii încleştaţi.
Apoi am auzit o izbitură îngrozitoare
şi pe mama ţipând.
Abia mai târziu am aflat
că măsuţa de cafea zburase prin cameră.
Şi mă gândeam:
„Va fi şi sânge?
Oare o loveşte?”
Apoi mintea mea de băieţel mi-a spus foarte clar aşa:
„Am să fac ceva.”
Şi mi-am dat seama că nu aveam ce face,
fără vreun risc.
Aşa că m-am ascuns şi mai bine,
m-am abţinut şi am plâns.
V-aţi prins?
Stau acolo şi privesc cum se bat ca chiorii în secţia de psihologie
şi da, sunt îngrozit
şi da, mă simt speriat
şi tot ce vreau să fac e să plâng.
În secţia de psihologie?
(Râsete)
Pe bune?
Dar nu aveam acces la el.
Nu aveam loc pentru el.
Din cauza lui sunt eu psiholog
şi nici măcar nu ştiam.
M-am lăsat prins de articole,
de absolvire, de burse şi de realizări.
Iuhuuu!
Dar sunt aici pentru că el m-a rugat
să fac ceva.
În schimb eu i-am spus indirect să se dea bătut:
„Fă linişte. Pleacă. Taci.”,
pe când fugeam, mă luptam şi mă ascundeam.
Era atât de dur şi de lipsit de iubire.
Faţă de cine? Faţă de mine şi faţă de părţile din mine
care mă conectau cu scopul vieţii mele.
Pentru că rănim acolo unde ne pasă
şi ne pasă acolo unde ne rănim.
Aceşti doi pivoţi, aceste două direcţii „spre” sunt acelaşi lucru.
Când stai cu tine însuţi, chiar şi când ţi-e greu,
îţi arăţi iubirea faţă de tine
şi de-acolo îţi permiţi apoi să rişti
să arăţi lumii iubire,
să aduci frumuseţe în lume, comunicare, contribuţie.
Observând asta mi-am făcut încă o promisiune:
„Niciodată nu te voi respinge
şi nu voi respinge nici mesajul tău despre scopul nostru.
N-o să-ţi cer să ţii un curs sau să vorbeşti la TEDx,
(Râsete)
dar te vreau aici cu mine pentru că mă faci blând.
Datorită ţie înţeleg de ce viaţa mea e despre asta.”
Mesajul meu către voi este:
priviţi ştiinţa flexibilităţii psihologice, o da,
dar priviţi cum vă poate informa despre ce ştiţi deja,
şi anume dacă vă iubiţi pe voi chiar când vă e greu,
veţi putea aduce iubire în lume în modul în care doriţi voi să o aduceţi.
Şi asta e important.
Ştiţi asta.
O ştie şi copilul de 8 ani din voi care plânge.
Toţi o ştim.
Pentru că dragostea nu e totul,
ci e chiar singurul lucru.
Vă mulţumesc. Sper că v-am fost de folos.
(Aplauze)