Elämä esittää meille kysymyksiä.
Luultavasti yksi sen tärkeimmistä kysymyksistä on:
"Mitä aiot tehdä vaikeille ajatuksille ja tunteille?"
Jos koet häpeän tai ahdistuksen tunteita,
elämä esitti sinulle juuri kysymyksen.
Jos seisot tässä aloittamassa TEDx-puhetta,
ja mielesi alkaa höpöttää kaikenlaista,
mitä aiot tehdä sen suhteen?
Hyvä kysymys.
(Naurua)
Vastaus tähän kysymykseen,
ja muihin sen kaltaisiin,
kertoo paljon elämämme suunnasta.
Se kertoo siitä, kulkeeko elämämme myönteiseen suuntaan
kohti kukoistusta, rakkautta, vapautta ja osallistumista,
vai alaspäin, sairastumista ja epätoivoa kohti.
Olen tässä väittääkseni, että sinulla on sisimmässäsi
loistava vastaus tuohon kysymykseen,
tai ainakin vastauksen siemen.
Mutta korviesi välissä on myös
ylimielinen, tarinoita kertova, ongelmia ratkova,
analyyttinen ja tuomitseva mieli, jolla ei ole vastausta,
ja joka houkuttelee sinua jatkuvasti
kääntymään väärään suuntaan.
Nimeni on Steve Hayes.
Viimeiset 30 vuotta
minä ja kollegani olemme tutkineet
pientä joukkoa psykologisia prosesseja -
hieno ilmaus sille, mitä ihmiset tekevät -
nimeltään psykologinen joustavuus.
Se on joukko vastauksia tuohon kysymykseen.
Yli tuhannessa tutkimuksessa
olemme osoittaneet, että psykologinen joustavuus
ennustaa, kehittyykö sinulle mielenterveyden ongelma
kuten ahdistus, masennus tai trauma.
Jos sinulla on sellainen, joustavuus ennustaa,
kehittyykö sinulle myöhemmin useampi.
Se ennustaa, kuinka vakavia
ja pitkäaikaisia ne ovat.
Eikä siinä kaikki.
Se ennustaa monia muitakin asioita, jotka ovat meille tärkeitä,
ei pelkästään mielenterveysongelmia.
Esimerkiksi, millainen vanhempi sinusta tulee lapsillesi?
Millainen työntekijä sinusta tulee?
Pystytkö vastaamaan fyysisen sairauden tuomiin haasteisiin?
Pystytkö pitäytymään liikuntaohjelmassasi?
Kaikkialla, mihin ihmismielet kulkevat,
psykologinen joustavuus on merkityksellistä.
Tämän puheen aikana haluan
läpikäydä kanssanne
psykologisen joustavuuden tieteellisen pohjan,
koska olemme oppineet,
kuinka näitä prosesseja muutetaan.
Sadoissa tutkimuksissa on käytetty
hyväksymis- ja omistautumisterapiaa
eli HOTia, ja samansukuisia
joustavuuteen kohdistuvia menetelmiä.
On osoitettu, että sitä voi muuttaa,
ja kun sitä muutetaan, kielteinen suunta elämässä
kääntyy myönteiseksi ja vaikutuksia on
kaikilla äsken mainitsemillani ja muillakin alueilla.
Haluan siis läpikäydä kanssanne
psykologisen joustavuuden osatekijät.
Vien teidät menneisyyteen,
34 vuoden takaiseen hetkeen elämässäni,
jolloin ensimmäistä kertaa käännyin
voimakkaasti niitä kohti.
Kymmeniä vuosia sitten.
34 vuotta sitten, kello 2 aamuyöllä,
ruskean ja kullan värisellä nukkamatolla,
kehoni miltei kirjaimellisesti tässä asennossa,
ja mieleni varmasti tässä asennossa.
Olin muutaman vuoden ajan
ollut syöksykierteessä
paniikkihäiriön helvettiin.
Se alkoi kauheasta laitoksen tapaamisesta,
jossa minun oli pakko seurata,
kun professorit tappelivat tavalla,
jollaiseen pystyvät vain villieläimet
ja professorit.
(Naurua)
Ja halusin vain rukoilla, että he lopettaisivat,
mutta sen sijaan sain ensimmäisen paniikkikohtaukseni,
ja kun he sitten pyysivät minua puhumaan,
en pystynyt saamaan suustani inahdustakaan.
Tuo ensimmäinen julkinen paniikkikohtaukseni sai minut
järkytyksen, kauhistuksen ja hämmennyksen valtaan,
joten tein kaikki loogiset, järkevät,
ymmärrettävät ja patologiset asiat,
joita mieli kehottaa tekemään.
Yritin paeta ahdistusta;
yritin taistella ahdistusta vastaan;
ja yritin piiloutua ahdistukselta.
Istuin oven vieressä.
Katsoin, kun se saapui.
Kehitin selityksiä.
Otin rauhoittavat lääkkeet.
Ja kun tein kaikkia noita asioita,
paniikkikohtausten lukumäärä
ja voimakkuus lisääntyivät.
Ensin työpaikalla,
sitten myös matkustaessa,
sitten ravintoloissa,
sitten elokuvateattereissa,
sitten hisseissä,
sitten puheluita soittaessa,
sitten oman kotini turvissa,
ja lopulta jopa herätessäni
kahdelta aamuyöllä sikeästä unesta
paniikkikohtauksen ollessa jo päällä.
Mutta tuo yö, jolloin istuin ruskean ja kullan värisellä nukkamatolla,
tuo yö,
jolloin seurasin kehoni tuntemuksia
ahdistuksen aaltoillessa,
tuo yö oli erilainen.
Tuo yö oli entistäkin kauhistavampi,
mutta se tuotti tavallaan tyydytystä,
koska kyse ei ollut paniikkikohtauksesta.
Olin kuolemassa sydänkohtaukseen.
Todisteet puhuivat sen puolesta.
Rintaani puristi.
Kipu säteili käsivarsiini.
Hikoilin runsaasti.
Sydämeni tykytti ja jätti lyöntejä villisti väliin.
Ja sama hämähäkkimäinen ääni, joka aina
ilmestyi sanomaan: "Sinun on paettava."
"Sinun on taisteltava. Sinun on piilouduttava ahdistukselta."
Nyt se käski minua:
"Soita se puhelu."
"Et voi ajaa autoa tässä kunnossa."
"Teet kuolemaa."
"Soita hätänumeroon."
"Soita ambulanssi."
"Tämä ei ole pilaa. Soita se puhelu."
Siitä huolimatta minuutit kuluivat,
enkä soittanut puhelua.
Ja tunsin, että jätin ruumiini
ja katsoin itseäni
ja ajattelin, mitä tapahtuisi,
jos soittaisin sen puhelun.
Kuvittelin kohtauksia,
kuin pätkiä elokuvan trailerista,
jonka näkee teatterissa
ennen elokuvan alkamista.
Pystyin kuulemaan ensihoitajien äänet,
kun he nousivat portaita,
ja jyskyttivät ohutta, onttoa ovea,
ambulanssimatkan,
letkut ja johdot,
huolestuneet ilmeet sairaanhoitajien kasvoilla,
kun minut vietiin ensiapuun,
ja lopulta viimeisen pätkän,
viimeisen kohtauksen
tässä elokuvatrailerissa,
jossa äkkiä ymmärsin,
mistä tässä elokuvassa olisi kyse.
Ja katsoin sitä ja sanoin,
"Hyvä Jumala, ei tätä."
"Ei, ei."
Sillä viimeisessä kohtauksessa,
jossa makasin paareilla ensiapuhuoneessa,
sisään tuli nuori lääkäri,
joka mielikuvassani
käveli aivan liian rauhallisesti.
Kun hän lähestyi minua,
näin virnistyksen hänen kasvoillaan
ja tiesin, mitä oli tulossa.
Hän tuli lähelleni ja sanoi:
"Tohtori Hayes,
teillä ei ole sydänkohtausta."
Sitten virnistys leveni:
"Teillä on paniikkikohtaus."
Ja tiesin, että se oli totta.
Tämä oli vain helvetin seuraava taso.
Ja suustani lähti huuto,
oudon kuiskaava, kummallisen kuuloinen.
Se kuulosti aivan tällaiselta.
(Huutaa)
Ja kun putosin pohjalle asti,
toinen ovi avautui.
En tiedä kauanko siinä kesti,
mutta muutamaa minuuttia myöhemmin
harvoin vierailemastani
mutta syvästi itseeni kuuluvasta osasta,
silmien takana olevasta osasta itseä,
henkisemmästä osasta,
sieluni sisimmästä, jos niin haluaa sanoa,
ilmaantui sanoja.
Olen aika varma siitä.
Lausuin ne yksinäni ääneen
kahdelta aamuyöllä.
Sanoin:
"En tiedä kuka olet,
mutta nähtävästi saat satutettua minua.
Saat minut kärsimään.
Mutta kerron sinulle yhden asian, johon et pysty.
Et voi pakottaa minua torjumaan omaa kokemustani.
Et pysty siihen."
Silloinen paljon nuorempi kehoni nousi kivulloisesti seisomaan,
ja saatoin kertoa kuivuneista, polttavista kyynelten jäljistä kasvoillani
että olin ollut siinä hyvin pitkään.
Mutta nousin ylös lupauksen ympäröimänä.
"Ei enää koskaan.
En enää koskaan pakene itseäni."
En tiennyt, miten pitäisin tuon lupauksen.
Totta puhuakseni opettelen edelleen.
Minulla ei ollut hajuakaan, miten toisin tuon lupauksen
muiden ihmisten elämään.
Tulisin oppimaan sen vasta työssä, jota tulisimme tekemään
hyväksymis- ja omistautumisterapiassa,
HOTissa, ja se oli vielä edessäni.
Mutta noiden 34 vuoden aikana
yhtäkään päivää ei ole kulunut niin,
etten olisi muistanut tuota lupausta.
Ja kun tässä seisoo näin,
tavalla jonka jo tiedätte
olevan viisaampi tapa seistä,
tuskan ja kärsimyksen kanssa,
asioita alkaa tapahtua.
Pystyn nyt pukemaan sanoiksi,
mitä tiede osoittaa, mikä tämä asento on.
Se on avoimuutta tunteille.
Tunnemme sen, mitä on tunnettavissa,
silloinkin kun se on vaikeaa.
Se on kykyä katsoa ajatuksiasi ulkoa päin,
ei vain sisältä päin.
Siispä kun ajattelet,
ajatuksesi eivät ole tässä,
niin ettet näe mitään muuta,
vaan voit havaita ne etäämmällä.
Se on yhteyden saamista
oman itsesi henkisempään osaan,
mistä pystyt suuntaamaan huomiosi
joustavasti, sujuvasti, vapaaehtoisesti
kohti sitä, mihin haluat keskittyä.
Ja kun näet jotakin tärkeää,
pystyt kulkemaan sitä kohti
kädet ja jalat vapaina,
niin että pystyt tuntemaan ja tekemään,
olemaan hyödyksi ja osallistumaan.
Se on psykologista joustavuutta.
Ja se rakentuu tuntemasi siemenen varaan,
koska jos puet tämän sanoiksi,
ymmärrät varmaan miksi tämä olisi se sana,
sana jonka valitsisin on "rakkaus".
Kun olet itsesi kanssa
myötätuntoisesti, ystävällisesti, rakastavasti,
elämä avautuu sinulle ja voit kääntyä
kohti merkitystä ja tarkoitusta
ja tuoda rakkautta, osallisuutta,
kauneutta, hyötyä
muiden elämään.
En aluksi nähnyt, että
käännös kohti tuskaa ja kärsimystä
oli itse asiassa tiukasti sidoksissa
käännökseen kohti merkitystä ja tarkoitusta.
En nähnyt sitä aluksi.
Mutta aloin nähdä sen asiakkaissani,
kun ryhdyin tekemään HOT-työtä.
Aloin nähdä sen omassa elämässäni.
Muutaman vuoden kuluttua
tajusin sen hyvin selvästi.
Siihen mennessä olin tehnyt muutaman satunnaistetun HOT-tutkimuksen
ja aloin pitää koulutuksia,
lähteä liikkeelle, tavata pienempiä kliinikkoryhmiä,
antaa opetusta työstä, jota teemme.
Olin pitämässä työpajaa
ja tunsin ahdistusta,
mikä oli täysin normaalia.
Edelleenkin, puheiden pitäminen
tuottaa minulle ahdistusta.
Se ei haitannut. Olen avoin sille.
No niin. Kaikki hyvin.
Mutta ahdistus kävi taas päälle.
Äkkiä minusta tuntui kuin alkaisin nyyhkyttää
kliinikoiden edessä,
että alkaisin itkeä hallitsemattomasti.
Sanoin: "mitä?"
Hetki meni ohi ja pidin työpajan.
En ajatellut asiaa ennen kuin seuraavassa työpajassa
tapahtui tismalleen samoin.
Sillä kertaa olin sen verran läsnä, että huomasin tuntevani itseni hyvin nuoreksi.
Kysyin itseltäni,
samalla kun pidin työpajaa,
"Kuinka vanha olet?"
Sain vastauksen: "8 tai 9".
Ja sitten mielessäni vilahti muisto,
jota en ollut ajatellut sen jälkeen kun se tapahtui,
kun olin 8- tai 9-vuotias.
En ehtinyt purkaa sitä työpajan aikana,
mutta illalla hotellissa tein sen.
Olin sängyn alla ja kuuntelin,
kun vanhempani riitelivät toisessa huoneessa.
Isäni oli taas tullut kotiin humalassa myöhään yöllä.
Äitini kävi hänen kimppuunsa soimaten häntä siitä,
että hän tuhlasi perheen vähäiset varat riippuvuuteensa,
että hän oli kelvoton aviomies ja isä.
Isäni sanoi,
"Turpa kiinni! Turpa kiinni tai muuten!"
ja tiesin, että hänen kätensä olivat nyrkissä.
Kuulin hirveän rysäyksen
ja äitini kirkui.
Saisin tietää vasta myöhemmin,
että se oli kahvipöytä,
joka lensi olohuoneen poikki.
Ja ajattelin,
"Tuleeko siellä olemaan verta?
Lyökö isä äitiä?"
Sitten, pienen pojan mieleni
antoi minulle hyvin selkeästi seuraavat sanat:
"Minä teen asialle jotain."
Ja käsitin, ettei ollut mitään mitä voisin tehdä,
ei mitään turvallista.
Joten konttasin vielä peremmälle,
kiedoin käteni ympärilleni ja itkin.
Ymmärrättekö?
Istun siellä katsomassa, kun vanhat sonnit tappelevat
psykologian laitoksella,
ja kyllä, olen kauhuissani,
ja kyllä, tunnen ahdistusta,
mutta mitä todella haluaisin tehdä on vain itkeä -
psykologian laitoksella?
(Naurua)
Ihanko totta?
Mutta minulla ei ollut yhteyttä poikaan.
Minulla ei ollut tilaa hänelle.
Hänen takiaan olen psykologi,
mutten edes tiennyt sitä.
Ja jäin kiinni artikkeleihin,
ansioluetteloihin, apurahoihin ja suorittamiseen.
Juhuu!
Mutta tulin tänne, koska hän pyysi minua.
"Tekemään jotain."
Sen sijaan se, mitä sanoin hänelle,
oli kuin olisin taluttanut hänet syrjään ja sanonut,
"Ole hiljaa. Mene pois. Turpa kiinni.",
silloin kun pakenin, taistelin ja piilouduin.
Se oli epäystävällistä ja rakkaudetonta.
Kenelle? Itselleni, ja niille osille itsestäni,
jotka yhdistävät minut elämäni tarkoitukseen.
Sillä meihin sattuu silloin, kun välitämme,
ja me välitämme silloin, kun meihin sattuu.
Nämä kaksi käännöstä,
nämä kaksi "kohti kääntymistä" ovat sama asia.
Kun olet itsesi kanssa,
silloinkin kun se on vaikeaa,
kohtelet itseäsi rakastavasti
ja siitä lähtökohdasta sinulla on varaa
ottaa riski kääntyä kohti sitä, että
tuot rakkautta maailmaan,
kauneutta maailmaan, yhteydenpitoa,
annat jotakin arvokasta maailmalle.
Kun ymmärsin tämän, tein toisen lupauksen.
En enää koskaan työnnä sinua pois,
enkä sinun viestiäsi minulle yhteisestä tarkoituksestamme.
En pyydä sinua pitämään työpajaa
tai TEDx-puhettakaan,
(Naurua)
mutta haluan sinut tähän kanssani,
koska pehmennät minua.
Sinä autat ymmärtämään, miksi elämäni sisältö on tämä.
Siispä viestini teille on,
katsokaa toki psykologisen joustavuuden tieteellistä perustaa,
mutta katsokaa miten se lisää tietoa siitä, minkä jo tiedätte,
eli että rakkauden tunteminen itseänne kohtaan,
silloinkin kun se on vaikeaa,
auttaa teitä tuomaan rakkautta maailmaan
siten miten haluatte tuoda sitä maailmaan.
Ja se on tärkeää.
Tiedätte sen.
Itkevät 8-vuotiaat teissä tietävät sen.
Me kaikki tiedämme sen.
Koska rakkaus on ainoa asia,
millä on merkitystä.
Kiitos.
Toivon olleeni teille hyödyksi.
(Aplodit)