KAPITTEL I.
En morgen, som Gregor Samsa var å våkne opp fra engstelige drømmer, oppdaget han at i
bed han hadde blitt forandret til en monstrøs verminous bug.
Han lå på sin rustning-hard tilbake og så, da han løftet hodet opp litt, hans brune,
buet buk delt opp i stiv bow-lignende seksjoner.
Fra denne høyden teppet, omtrent klar til å gli av helt, kunne knapt
opphold på plass.
Hans tallrike bena, ynkelig tynne i forhold til resten av hans
omkrets, flimret hjelpeløst foran øynene hans.
"Hva har skjedd med meg," tenkte han.
Det var ingen drøm. Hans rom, et skikkelig rom for et menneske,
bare litt for liten, lå stille mellom de fire kjente vegger.
Over bordet, som en utpakket samling av prøven klut varer var spredt
ut - Samsa var en omreisende selger - hang bildet som han hadde skåret ut av en
illustrerte magasinet en liten stund siden og satt i en ganske forgylt ramme.
Det var et bilde av en kvinne med en pels lue og en pels boa.
Hun satt oppreist der, løftet opp i retning av betrakteren en solid pels muffe
der hun hele underarmen hadde forsvunnet.
Gregor blikket snudde til vinduet.
Den triste været - det regndråper falt auditivt ned på metallet vinduet
ledge - gjorde ham ganske melankolsk.
"Hvorfor jeg ikke holde sove en liten stund og glemme alt dette
dårskap, "tenkte han.
Men dette var helt upraktisk, for han var vant til å sove på sin høyre side, og
i sin nåværende tilstand kunne han ikke komme seg inn i denne posisjonen.
Uansett hvor hardt han kastet seg på sin høyre side, han alltid rullet igjen på
ryggen.
Han må ha prøvd det hundre ganger, lukke øynene slik at han ikke ville ha
å se sprellende ben, og ga opp bare når han begynte å føle en lys, murrende smerte i
hans side som han aldri hadde følt før.
"O Gud," tenkte han "hva en krevende jobb jeg har valgt!
Dag inn og dag ut på veien.
Stress med å selge er mye større enn arbeidet foregår på hovedkontoret, og
i tillegg til at jeg må takle problemene med reise, bekymringer
om togforbindelser, uregelmessig dårlig
mat, midlertidige og stadig skiftende menneskelige relasjoner, som aldri kommer fra
hjertet. Til helvete med alt! "
Han følte en svak kløe på toppen av magen hans.
Han sakte presset seg på ryggen nærmere sengen innlegget slik at han kunne løfte sin
hode lettere, fant kløende delen, som var helt dekket med små hvite
kapasitet - han visste ikke hva jeg skal gjøre av dem, og ønsket å føle stedet med et ben.
Men han trakk den umiddelbart, for kontakten følte meg som en kald dusj over hele
ham.
Han gled tilbake til sin tidligere stilling.
"Dette å stå opp tidlig," tenkte han "gjør en mann ganske idiotisk.
En mann skal ha sin søvn.
Andre reiser salesmen leve som harem kvinner.
For eksempel, å når jeg kommer tilbake til vertshuset i løpet av formiddagen skrive
opp de nødvendige pålegg, er disse herrene bare sitte ned til frokost.
Hvis jeg skulle prøve det med min sjef, ville jeg bli kastet ut på stedet.
Likevel, hvem vet om det kanskje ikke veldig bra for meg?
Hvis jeg ikke holde tilbake for mine foreldres skyld, ville jeg ha sluttet for lenge siden.
Jeg ville ha gått til sjefen og fortalte ham akkurat hva jeg tror fra bunnen av mitt
hjertet.
Han ville har falt rett av pulten sin! Hvor rart det er å sitte opp på det skrivebordet og
snakker ned til ansatt fra veien der oppe.
Sjefen har problemer med hørsel, slik at arbeidstaker har til å trappe opp ganske nær ham.
Uansett, jeg har ikke helt gitt opp dette håpet ennå.
Når jeg har fått sammen penger til å betale av mine foreldres gjeld til ham - som bør ta
fem eller seks år - jeg skal gjøre det for sikkert.
Så jeg vil gjøre den store pause.
I alle fall akkurat nå må jeg stå opp. Min toget går klokka fem. "
Han kikket over på vekkerklokken tikker bort av kommode.
"Gode Gud!" Tenkte han.
Det var blitt halv seks, og hendene skulle stille på.
Det var forbi halv time, allerede nesten kvart på.
Kunne alarmen har ikke klart å ringe?
Man så fra sengen at det var riktig satt for fire.
Gjerne det hadde ringt. Ja, men var det mulig å sove gjennom
at støy som gjorde møblene shake?
Nå, det er sant han hadde ikke sovet rolig, men tydeligvis han hadde sovet hele dypere.
Likevel, hva skal han gjøre nå? Det neste toget igjen på syv.
For å fange den, ville han ha til å gå i en gal rush.
Prøven samlingen ble ikke pakket opp ennå, og han egentlig ikke føler spesielt
frisk og aktiv.
Og selv om han tok toget, var det ingen å unngå en blow-up med sjefen,
fordi firmaets visergutt ville har ventet på fem tog og
rapporterte nyheten om hans fravær lenge siden.
Han var sjefen Minion, uten ryggrad eller intelligens.
Vel da, hva om han rapportert syke?
Men det ville være svært pinlig og mistenksom, fordi i løpet av hans fem
års tjeneste Gregor hadde ikke vært syk en eneste gang.
Sjefen vil sikkert komme med legen fra helse forsikringsselskapet
og ville bebreide foreldrene for sin late sønn, og kuttet kort sagt alle innvendinger med
forsikringen legens kommentarer, for ham
alle var helt frisk, men egentlig lat om arbeid.
Og dessuten, ville legen i dette tilfellet være helt galt?
Bortsett fra en veldig overdreven søvnighet etter den lange søvn, Gregor faktisk følte
ganske godt, og selv hatt en veldig sterk appetitt.
Mens han tenkte alt dette over på den største hast, uten å kunne gjøre
beslutningen om å komme ut av sengen - vekkerklokken ble indikerer nøyaktig kvartal til
syv - var det en forsiktig banke på døren ved hodet av senga.
"Gregor", en stemme som heter - det var hans mor - "det er kvart til sju.
Vil du ikke å være på vei? "
Den myke stemmen! Gregor ble forskrekket da han hørte stemmen hans
svarer.
Det var klart og umiskjennelig hans tidligere stemmen, men det var blandet, som om
nedenfra, en irrepressibly smertefull knirkende, som forlot ordene positivt
distinkte bare i første øyeblikk og
forvrengt dem i etterklang, slik at man ikke visste hvis man hadde hørt
riktig.
Gregor ønsket å svare i detalj og forklare alt, men i disse
omstendigheter han begrenset seg til å si: "Ja, ja, takk mor.
Jeg får opp med en gang. "
På grunn av tredør endring i Gregor stemme var egentlig ikke merkbar
utenfor, så moren roet ned med denne forklaringen og stokket av.
Men, som et resultat av den korte samtalen, de andre familiemedlemmene
ble kjent med at Gregor var uventet fortsatt hjemme, og allerede hans far var
banker på en dør, svakt men med neven.
"Gregor, Gregor," ropte han, "hva skjer?"
Og etter en kort stund, oppfordret han ham igjen i en dypere stemme: "Gregor!"
Gregor! "På den andre siden dør, men hans søster
banket lett.
"Gregor? Er du all right?
Trenger du noe? "Gregor ledet svarene i begge retninger,
"Jeg vil være klar med en gang."
Han gjorde en innsats med de mest forsiktige artikulasjon og ved å sette inn lange pauser
mellom de enkelte ord for å fjerne alt bemerkelsesverdig fra stemmen hans.
Faren vendte tilbake til frokosten sin.
Men hvisket søster, "Gregor, åpne døren - jeg ber deg."
Gregor hadde ingen intensjon om å åpne døren, men gratulerte seg på hans
forholdsregel, kjøpt fra reise, for å låse alle dører i løpet av natten, selv ved
hjem.
Først ville han stå opp rolig og uforstyrret, har kle, fremfor alt
frokost, og bare deretter vurdere ytterligere tiltak, for - han merket dette tydelig - ved
å tenke over ting i sengen han ikke ville komme til en fornuftig konklusjon.
Han husket at han allerede hadde ofte følt en lett smerte eller andre i sengen, kanskje
resultatet av en vanskelig liggende posisjon, som senere viste seg å være rent
imaginære når han sto opp, og han var
ivrig etter å se hvordan hans nåværende fantasier ville gradvis forsvinne.
At endringen i stemmen hans var ingenting annet enn starten på en ekte chill, en
yrkessykdom av kommersielle reisende, for at han ikke hadde
minste tvil.
Det var veldig lett å kaste til side teppet.
Han trengte bare å dytte seg selv opp litt, og den falt av seg selv.
Men for å fortsette var vanskelig, særlig fordi han var så uvanlig bred.
Han trengte armer og hender til å dytte seg selv oppreist.
I stedet for disse, derimot, hadde han bare mange små lemmer som ble ustanselig bevegelse
med svært ulike bevegelser, og som i tillegg var han ute av stand til å kontrollere.
Hvis han ønsket å bøye en av dem, så det var den første til å utvide seg, og hvis han
endelig lyktes å gjøre hva han ville med dette lem, i mellomtiden alle de andre,
som om venstre gratis, flyttet rundt i en svært smertefull agitasjon.
"Men jeg må ikke bli i sengen uselessly", sa Gregor til seg selv.
Først ønsket han å komme ut av sengen med den nedre delen av kroppen hans, men dette lavere
del - som, forresten, hadde han ennå ikke sett på og som han også kunne ikke
Bildet klart - vist seg for vanskelig å flytte.
Forsøket gikk så sakte.
Da, etter å ha blitt nesten desperat, han til slutt kastet seg frem med all sin
kraft og uten å tenke, valgte han sin retning feil, og han traff den nedre
sengestolpen hardt.
De voldsomme smertene han følte åpenbart for ham at den nedre delen av kroppen hans var på
øyeblikket trolig den mest følsomme.
Dermed forsøkte han å få overkroppen ut av sengen første og snudde hodet forsiktig
mot kanten av senga.
Han klarte å gjøre dette enkelt, og på tross av sin bredde og vekten sin kroppsmasseindeks på
siste sakte fulgt snu på hodet hans.
Men da han endelig løftet hodet utenfor sengen i friluft, ble han engstelig
om fremover ytterligere på denne måten, for hvis han lot seg
slutt å falle av denne prosessen, det
ville ta et mirakel for å hindre hodet fra å bli skadet.
Og enhver pris ikke må han miste bevisstheten akkurat nå.
Han foretrakk å forbli i sengen.
Men etter en lignende innsats, mens han lå der igjen, sukket som før, og
igjen så sin lille lemmer slåss med hverandre, hvis noe verre enn tidligere,
og ikke se noen sjanse til å pålegge stille
og orden på denne vilkårlige bevegelsen, sa han igjen at han ikke kunne
muligens forbli i sengen og at det kan være den mest fornuftige tingen å ofre
alt om det var selv den minste
håp om å komme seg ut av sengen i prosessen.
I samme øyeblikk, men gjorde han ikke glemme å minne seg selv fra tid til annen
av at rolig - faktisk den roligste - refleksjon kan være bedre enn de fleste
forvirret beslutninger.
I slike øyeblikk, regisserte han blikket så presist som han kunne mot vinduet,
men dessverre var det lite sikker hurrarop å være hadde fra et blikk på
morgentåken, som skjult selv den andre siden av den smale gaten.
"Det er allerede syv," sa han til seg selv senest slående av alarmen
klokke, "allerede syv og likevel en slik tåke."
Og for en liten stund til han lå stille med svak pusting, som om kanskje
venter på normal og naturlig forhold til å dukke opp ut av det komplette stillhet.
Men så sa han til seg selv: "Før det slår kvart over syv, uansett
skjer Jeg må være helt ut av sengen.
Dessuten, da noen fra kontoret kommer til å spørre om meg, fordi
kontoret skal åpne før syv. "
Og han gjorde en innsats for deretter å rocke hele hans kropp lengde ut av sengen med en
uniform bevegelse.
Hvis han la seg falle ut av sengen på denne måten, hodet, som i løpet av
høsten han aktet å løfte opp kraftig, ville trolig forbli uskadd.
Ryggen syntes å være hardt, ingenting ville egentlig skje med at som et resultat av
fall.
Hans største reservasjonen ble en bekymring om høyt støynivå som faller må opprette
og som antakelig ville vekke, om ikke skrekk, deretter minst bekymring på den andre
side av alle dører.
Men det måtte prøves.
Som Gregor var i ferd med å løfte seg halvveis ut av sengen - den nye metoden ble
mer av et spill enn et forsøk, han trengte bare å rocke med en konstant rytme - det
slo ham hvor lett alt dette ville være hvis noen skulle komme til hjelp.
To sterke mennesker - han tenkte på sin far og piken - ville ha vært ganske
tilstrekkelig.
De ville bare ha måttet presse armene under hans buet rygg å få ham ut av
seng, til å bøye ned med last sine, og deretter bare å utøve tålmodighet og omsorg som
Han fullførte flip ned på gulvet, der
hans diminutiv beina ville da, han håpet, skaffe en hensikt.
Nå, rent bortsett fra det faktum at dørene var låst, bør han egentlig kalle
ut for å få hjelp?
På tross av all sin nød, var han ikke å undertrykke et smil på denne ideen.
Han hadde allerede fått til et punkt der, med rocking sterkere, hevdet han
likevekt med vanskeligheter, og ganske snart ville han til slutt nødt til å bestemme seg, for i
fem minutter ville det være kvart over sju.
Så var det en ring på døren til leiligheten.
"Det er noen fra kontoret,» sa han til seg selv, og han nesten frøs mens hans
små lemmer bare danset rundt alle raskere.
For et øyeblikk alt forble stille.
"De er ikke åpning," Gregor sa til seg selv, fanget opp i noen absurd håp.
Men selvfølgelig da, som vanlig, gikk piken med henne fast tråkker til døren
og åpnet den.
Gregor trengte å høre bare det første ordet i den besøkendes hilsen å gjenkjenne
straks hvem det var, bestyrer.
Hvorfor var Gregor den eneste dømt til å jobbe i et firma der, ved den minste
forfalle, noen umiddelbart tiltrukket størst mistanke?
Var alle de ansatte da kollektivt, ett og alt, kjeltringer?
Blant dem var det da ingen virkelig hengiven person som, hvis han ikke klarte å bruke bare en
par timer om morgenen for kontorarbeid, ville bli unormal fra pangs av
samvittighet og virkelig være i ingen tilstand å komme ut av senga?
Var det virkelig ikke nok til å la en lærling rette forespørsler, dersom slike
utspørring var enda nødvendig?
Må lederen selv kommer, og i den prosessen må det bli demonstrert til
Hele uskyldig familie som etterforskningen av denne mistenkelige
omstendighet kunne overlates bare til etterretning av manager?
Og mer som en konsekvens av den opphissede tilstanden der denne ideen satte Gregor enn som
et resultat av en faktisk avgjørelse, svingte han seg med all sin velde ut av sengen.
Det var et høyt dunk, men ikke en virkelig krasj.
Fallet ble absorbert noe av teppet, og i tillegg var ryggen hans mer
elastisk enn Gregor hadde trodd.
Av den grunn kjedelig støyen ikke var fullt så iøynefallende.
Men han hadde ikke holdt hodet opp med tilstrekkelig omsorg og hadde truffet den.
Han snudde hodet, irritert og i smerte, og gned den på teppet.
"Noe har falt i det," sa leder i naborommet til venstre.
Gregor prøvde å forestille seg selv om noe i likhet med hva som skjedde med
ham i dag kunne også skjedd på et tidspunkt til manager.
Minst en måtte innrømme muligheten for noe slikt.
Men, som for å gi et grovt svar på dette spørsmålet, leder nå, med en
knirker av hans polert støvler, tok noen bestemte skritt i naborommet.
Fra naborommet på høyre søsteren ble hvisket å informere Gregor:
"Gregor, er daglig leder her." "Jeg vet", sa Gregor til seg selv.
Men han turte ikke gjøre sin stemme høyt nok til at hans søster kunne høre.
"Gregor," hans far nå sagt fra naborommet til venstre, "Mr. Leder
har kommet og spør hvorfor du ikke har forlatt på begynnelsen av toget.
Vi vet ikke hva vi skal fortelle ham.
Dessuten ønsker han også å snakke til deg personlig.
Så kan du åpne døren. Han vil være god nok til å tilgi i rotet
på rommet ditt. "
I midten av alt dette, kalt leder ut på en vennlig måte, "Good
morgen, Mr. Samsa. "
«Han er ikke bra," sa mor hans til manager, mens hans far var fremdeles snakker
på døren, "Han er ikke godt, tro meg, Mr. Manager.
Ellers hvordan ville Gregor glipp av et tog?
Den unge mannen har ingenting i hodet unntatt virksomhet.
Jeg er nesten sint at han aldri går ut om natten.
Akkurat nå han har vært i byen åtte dager, men han har vært hjemme hver kveld.
Han sitter her med oss ved bordet og leser avisen stille eller studier hans reise
tidsplaner.
Det er et ganske avledning for ham å opptatt seg med fretwork.
For eksempel, kutt han ut en liten ramme i løpet av to eller tre kvelder.
Du vil bli overrasket over hvor vakkert det er.
Det henger rett på innsiden av rommet. Du vil se det umiddelbart, så snart
Gregor åpner døren. Uansett, jeg er glad for at du er her, Mr.
Manager.
Av oss selv, ville vi aldri ha gjort Gregor åpne døren.
Han er så sta, og han er absolutt ikke bra, selv om han benektet at dette
morgen. "
"Jeg kommer straks," sa Gregor langsomt og bevisst og ikke bevege seg, slik at ikke
å miste ett ord av samtalen.
"Min kjære frue, jeg kan ikke forklare det for meg selv på noen annen måte," sa manageren;
"Jeg håper det er ingenting alvorlig.
På den annen side må jeg også si at vi forretningsfolk, heldigvis eller unluckily,
Men man ser på det, veldig ofte rett og slett nødt til å overvinne en liten illebefinnende for
forretningsmessige årsaker. "
"Så kan Mr. manager komme inn for å se deg nå?" Spurte faren utålmodig og
banket en gang på døra. "Nei," sa Gregor.
I naborommet til venstre en smertefull stillhet nedstammer.
I naborommet på høyre søsteren begynte å gråte.
Hvorfor gjorde ikke hans søster gå til andre?
Hun hadde sikkert bare kommet opp av senga nå, og hadde ikke engang begynt å kle på seg
ennå. Så hvorfor ble hun gråter?
Fordi han ikke var å stå opp og var ikke la lederen i, fordi han var i
fare for å miste sin stilling, og fordi da sjefen hans ville grevling hans foreldre en gang
igjen med den gamle krav?
De var trolig unødvendige bekymringer akkurat nå.
Gregor var her fortsatt og var ikke tenke på alt om å forlate familien sin.
I øyeblikket var han ligge der på teppet, og ingen som visste om hans
tilstand ville har seriøst krevde at han lot sjefen i.
Men Gregor ville ikke være tilfeldig avvist rett vei på grunn av denne lille
discourtesy, for der ville han finne en enkel og passende unnskyldning senere.
Det syntes å Gregor at det kan være langt mer fornuftig å la ham i fred
øyeblikket, i stedet for å forstyrre ham med gråt og samtale.
Men det var den usikkerhet som fortvilet de andre og unnskyldt sine
atferd. "Mr. Samsa, "sjefen var nå ropte,
stemmen hans hevet, "hva er i veien?
Du er barricading deg på rommet ditt, svare med bare et ja og et nei, gjør
alvorlige og unødvendige problemer for dine foreldre, og neglisjere (Jeg nevner dette
bare forresten) din kommersielle oppgaver i en virkelig uhørt måte.
Jeg snakker her i navnet til dine foreldre og din arbeidsgiver, og jeg
ber deg i alle alvor for en umiddelbar og tydelig forklaring.
Jeg er overrasket.
Jeg er overrasket. Jeg trodde jeg kjente deg som en rolig, fornuftig
person, og nå synes plutselig ønsker å begynne paraderte rundt i rare stemninger.
Sjefen indikert til meg tidligere i dag en mulig forklaring på dine
vanskjøtsel - det gjaldt innsamling av penger betrodd deg en kort stund siden -
men i sannhet nesten jeg ga ham mitt ord
ære at denne forklaringen ikke kunne være riktig.
Men nå ser jeg her på utenkelig gris headedness, og jeg er fullstendig miste noen
ønske om å snakke opp for deg i det minste.
Og din posisjon er ikke at alle de sikreste.
Opprinnelig hadde jeg tenkt å nevne alt dette til deg privat, men siden du lar
meg kaste bort tiden min her uselessly, jeg vet ikke hvorfor saken ikke skulle komme til den
oppmerksomheten til foreldrene dine.
Produktiviteten har også vært svært utilfredsstillende nylig.
Selvfølgelig er det ikke den tiden av året for å drive eksepsjonell forretninger, anerkjenner vi
det, men en tid på året for å drive noen virksomhet, er det ikke noe slikt i det hele tatt,
Mr. Samsa, og slikt må aldri være. "
"Men Mr. Manager," heter Gregor, ved siden av seg selv og, i sin agitasjon, glemme
alt annet, "Jeg åpner døren umiddelbart, dette øyeblikk.
En svak illebefinnende, en svimmel spell, har hindret meg fra å få opp.
Jeg er fortsatt liggende i sengen akkurat nå. Men jeg er helt uthvilt igjen.
Jeg er midt i å komme ut av sengen.
Bare ha tålmodighet for et kort øyeblikk! Ting går ikke så godt som jeg trodde.
Men ting er all right. Hvordan plutselig dette kan overvinne noen!
Bare i går kveld alt var fint med meg.
Mine foreldre sikkert vet det. Egentlig bare i går kveld hadde jeg en
liten forutanelse.
Folk må ha sett at i meg. Hvorfor har jeg ikke rapportert at til kontoret?
Men folk alltid tror at de vil komme over sykdommen uten å måtte bo på
hjem.
Mr. sjef! Ta det med ro på mine foreldre!
Det er egentlig ikke noe grunnlag for den kritikken som du nå gjør mot meg, og
virkelig ingen har sagt et ord til meg om det.
Kanskje du ikke har lest de siste bestillingene som jeg sendt.
Dessuten, nå er jeg begir deg ut på min tur på åtte toget, de få timene '
Resten har gjort meg sterkere.
Mr. Manager, ikke opphold. Jeg vil være på kontoret i personen rett
unna. Vennligst ha godhet å si det og å
formidle mine respekterer til Chief. "
Mens Gregor ble raskt blurting alt dette ut, neppe klar over hva han sa, han
hadde flyttet nær kommode uten anstrengelse, trolig som et resultat av
praksis hadde han allerede hatt i senga, og nå
han prøvde å heve seg opp på den. Egentlig ønsket han å åpne døren.
Han ønsket virkelig å la seg bli sett av og til å snakke med sjefen.
Han var opptatt av å være vitne til hva de andre ber nå om han ville si når de så
ham. Hvis de ble skremt, da Gregor hadde ingen
mer ansvar og kan være rolig.
Men hvis de aksepterte alt stille, så ville han ikke ha noen grunn til å bli begeistret
og hvis han fikk et trekk på, kan virkelig være på stasjonen rundt klokken åtte.
Først skled han ned et par ganger på den glatte kommode.
Men til sist ga han seg selv en siste sving og sto oppreist der.
Han var ikke lenger i det hele tatt klar over smerter i sin nedre del av kroppen, uansett hvor de måtte
fortsatt svi.
Nå er han la seg falle mot baksiden av en nærliggende stol, på kanten som han
avstivet seg med sin tynne lemmer.
Ved å gjøre dette fikk han kontroll over seg selv og holdt stille, for han kunne nå
høre manager.
"Har du forstått et eneste ord?" Sjefen spurte foreldrene: "Er han spiller
dåren med oss? "
"For Guds skyld," ropte moren allerede i tårer, "kanskje han er veldig syk og vi er
oppskakende ham. Grete!
Grete! "Skrek hun på det tidspunktet.
"Mor?" Kalt søster fra den andre siden.
De var å gjøre seg forstått gjennom Gregor rom.
"Du må gå til legen med en gang.
Gregor er syk. Skynd deg til legen.
Har du hørt Gregor snakke ennå? "
"Det var en dyr stemme," sa manageren, bemerkelsesverdig stille i sammenligning
til morens skrik. "Anna!
Anna! "Ropte faren gjennom hallen inn på kjøkkenet, klappet i hendene,
"Hente en låsesmed en gang!"
De to unge kvinnene var allerede kjører gjennom hallen med swishing skjørt - hvordan
hadde sin søster kledd seg så fort - og rykket åpne dørene til
leilighet.
Man kunne ikke høre dørene lukkes i det hele tatt. De sannsynligvis hadde forlatt dem åpne, som er
vanlig i en leilighet hvor en stor ulykke har funnet sted.
Imidlertid hadde Gregor blitt mye roligere.
All right, ikke folk forstå hans ord noe mer, selv om de virket klare
nok for ham, klarere enn tidligere, kanskje fordi hans ører hadde blitt vant til
dem.
Men minst folk nå trodde at ting ikke var i orden med ham og ble
forberedt på å hjelpe ham.
Tillit og trygghet som de første arrangementene hadde blitt utført
Han følte seg bra.
Han følte seg inkludert igjen i kretsen av menneskeheten og hadde forventet fra
både legen og låsesmed, uten å differensiere mellom dem med noen reell
presisjon, fantastiske og overraskende resultater.
For å få så klart en stemme som mulig for den kritiske samtalen
som var nært forestående, hostet han litt, og sikkert tok seg bryet med å gjøre dette
i en veldig dempet måte, siden det var
mulig at også denne støyen hørtes ut som noe annet enn et menneske hoste.
Han ikke lenger stole på seg selv å bestemme lenger.
Imens i neste rommet hadde det blitt veldig stille.
Kanskje foreldrene hans ble sittende med sjefen ved bordet hvisker, kanskje
De var alle lener seg mot døra lytte.
Gregor presset seg sakte mot døren, med hjelp av lenestolen, la
gå på det der, kastet seg mot døren, holdt seg oppreist mot det - det
baller av hans lille lemmer hadde en litt klissete
ting på dem - og hvilte det øyeblikk fra anstrengelse hans.
Så han gjorde et forsøk på å vri om nøkkelen i låsen med munnen.
Dessverre er det virket som han hadde ikkje skikkelege tenner.
Hvordan da var han å ta tak i nøkkelen?
Men for å gjøre opp for at kjevene var naturligvis meget sterk, med deres hjelp han
klarte å få nøkkelen virkelig beveger seg.
Han merket ikke at han var åpenbart å påføre noen skade på seg selv, for en
brun væske kom ut av munnen, strømmet over tasten, og dryppet ned på gulvet.
"Bare hør for et øyeblikk," sa leder i det neste rommet, "han er å snu
nøkkelen. "For Gregor som var en stor oppmuntring.
Men de alle skal har ropte til ham, inkludert hans far og mor, "Kom igjen,
Gregor, "de burde har ropt," holde det gående, fortsette arbeidet med låsen ".
Forestille seg at alle hans anstrengelser ble fulgt med spenning, bit han ned
febrilsk på tasten med all den kraft han kunne mønstre.
Som nøkkelen slått mer, danset han rundt låsen.
Nå har han holdt seg oppreist bare med munnen, og han måtte henge på
tasten eller trykk den ned igjen med hele vekten av kroppen hans, som er nødvendig.
Det ganske tydelig klikk låsen som det endelig knipset virkelig våknet Gregor opp.
Pustet tungt sa han til seg selv: "Så jeg ikke trengte låsesmed", og han satte sin
hodet mot håndtaket for å åpne døren helt.
Fordi han måtte åpne døren på denne måten, var det allerede åpent svært bredt uten
ham likevel være veldig synlig.
Han først måtte snu seg sakte rundt kanten av døren, veldig nøye, av
Selvfølgelig, hvis han ikke ønsker å falle klønete på ryggen rett ved inngangen til
room.
Han var fremdeles opptatt med denne vanskelige bevegelsen og hadde ikke tid til å betale
oppmerksomhet til noe annet, da han hørte manageren utbryte et kraftig "Oh!" - det
hørtes ut som vinden whistling - og nå er han
så ham, nærmest døra, trykke hånden mot hans åpne munnen og flytte
sakte tilbake, som om en usynlig konstant kraft var å dytte ham vekk.
Hans mor - på tross av tilstedeværelsen av manageren hun sto her med håret
stikkende opp på slutten, fremdeles et rot fra natten - var ute på faren med henne
foldede hender.
Hun gikk to skritt mot Gregor og kollapset rett i midten av hennes
skjørt, som ble spredt ut alle rundt henne, ansiktet hennes senket på brystet,
helt skjult.
Faren knyttede neven med en fiendtlig uttrykk, som om han ønsket å skyve Gregor
tilbake til rommet hans, så kikket usikkerhet rundt i stuen, dekket øynene hans
med hendene og ropte slik at hans mektige bryst ristet.
På dette punktet Gregor ikke tok et skritt inn i rommet, men lente kroppen hans fra
innsiden mot godt boltet fløyen av døren, slik at kun halvparten av hans kropp var
synlig, så vel som hodet hans, vippet
sidelengs, som kikket han bort på de andre.
I mellomtiden hadde blitt mye lysere.
Stående seg klart ut fra den andre siden av gaten var en del av den endeløse grå-
svart huset ligger motsatte - det var et sykehus - med sine alvorlige vanlige vinduer
bryte opp fasaden.
Regnet var fortsatt på vei ned, men bare i store individuelle dråper synlig og godt
kastet ned en etter en på bakken.
Frokosten rettene sto stablet rundt på bordet, fordi for sin far
Frokosten var dagens viktigste måltid tid på dagen, som han forlenget i flere timer ved
lese ulike aviser.
Rett over på den motsatte veggen hang et bilde av Gregor fra tidspunktet for hans
militærtjeneste, det var et bilde av ham som en løytnant, som han, smilende og bekymring
gratis, med hånden på sverdet sitt, krevde respekt for sitt bærende og uniform.
Døren til hallen var på gløtt, og siden døra til leiligheten var også åpne,
man kunne se ut landing av leiligheten og starten av trappen
går ned.
"Nå", sa Gregor, vel vitende om at han var den eneste som hadde beholdt fatningen.
"Jeg skal kle på en gang, pakke opp innsamling av prøver, og la av gårde.
Du vil tillate meg å stille ut på min vei, vil du ikke?
Du skjønner, Mr. Manager, jeg er ikke trassig, og jeg er glad for å jobbe.
Å reise er utmattende, men jeg kunne ikke leve uten den.
Hvor går du, Mr. Manager? Til kontoret?
Egentlig?
Vil du rapportere alt sannferdig?
En person kan være i stand til å arbeide et øyeblikk, men det er nettopp den beste
tid til å huske tidligere prestasjoner og å vurdere det senere, etter at
hindringene har blitt skjøvet til side, den
Personen vil arbeide enda mer ivrig og intenst.
Jeg er virkelig så i gjeld til Mr. Chief - vet du det godt.
På den annen side er jeg bekymret for mine foreldre og min søster.
Jeg er i knipe, men jeg skal jobbe meg ut av det igjen.
Ikke gjør ting vanskeligere for meg enn de allerede er.
Si opp på mine vegne på kontoret! Folk liker ikke å reise selgere.
Jeg vet det.
Folk tror de tjener potter av penger og dermed leve et fint liv.
Folk har ikke engang noen spesiell grunn til å tenke gjennom denne dommen mer
tydelig.
Men du, Mr. Manager, har du et bedre perspektiv på hva som er involvert enn andre
mennesker, selv, jeg sier dere totalt selvtillit, et bedre perspektiv enn Mr.
Styreleder selv, som i egenskap
arbeidsgiver kan la sin dom gjør tilfeldige feil på bekostning av en
ansatt.
Du vet også godt nok til at den omreisende selger som er utenfor
kontor nesten hele året kan bli så lett et offer for sladder, tilfeldigheter,
og grunnløse klager, mot noe som
det er umulig for ham å forsvare seg, siden for det meste han ikke høre
om dem i det hele tatt og bare da når han er utslitt etter å ha avsluttet en tur og på
hjem får å føle seg i sin egen kropp den ekle
konsekvenser, som ikke kan være grundig utforsket tilbake til sin opprinnelse.
Mr. Manager, ikke dra uten å si et ord forteller meg at du minst
medgir at jeg er litt i høyre! "
Men Gregor første ord manageren hadde allerede vendt seg bort, og nå er han så tilbake
på Gregor over hans rykninger skuldrene med snurpet leppene.
Under Gregor tale var han ikke stille et øyeblikk, men holdt beveger seg bort mot
dør, uten å ta øynene fra Gregor, men egentlig gradvis, som om det var en
Hemmeligheten forbud mot å forlate rommet.
Han var allerede i hallen, og gitt den plutselige bevegelser som han til slutt
trakk foten ut av stuen, kunne man trodd at han nettopp hadde brent
den eneste av foten hans.
I hall, derimot, rakte han sin høyre hånd ut fra kroppen hans mot
trappen, som om noen virkelig overnaturlige lettelse var ventet på ham
der.
Gregor innså at han ikke må under noen omstendighet la manageren til å gå bort
i denne rammen av sinn, til særlig om hans stilling i firmaet var ikke plasseres
i den største fare.
Foreldrene skjønte ikke alt dette veldig bra.
Over lange år, hadde de utviklet den overbevisning at Gregor ble satt opp for livet
i firmaet hans, og i tillegg hadde de så mye å gjøre i dag med sin nåværende
problemer som alle framsyn var fremmed for dem.
Men Gregor hadde denne framsyn. Lederen må holdes tilbake, roet seg ned,
overbevist, og til slutt vant over.
Fremtiden for Gregor og hans familie egentlig avhengig av det!
Hvis bare søsteren hadde vært der! Hun var flink.
Hun hadde allerede grått mens Gregor var fortsatt liggende stille på ryggen.
Og manager, denne vennen av damene, ville sikkert la seg bli ledet av
henne.
Hun ville ha lukket døren til leiligheten og snakket ham ut av skrekk hans
i hallen. Men søsteren var ikke engang der.
Gregor må takle det selv.
Uten å tenke at så enda han ikke visste noe om hans nåværende evne til å bevege
og at hans tale kanskje - ja kanskje - hadde nok en gang ikke vært
forstått, forlot han vingen av døren,
presset seg gjennom åpningen, og ønsket å gå over til leder, som var
allerede holder fast på rekkverket med begge hender på landing i et
latterlig måte.
Men som han så etter noe å holde på, med et lite skrik Gregor
umiddelbart falt ned på hans tallrike små ben.
Knapt hadde dette skjedd, når han følte for første gang at morgenen en generell
fysisk velvære.
De små bena hadde firmaet gulvet under dem, de adlød perfekt, da han la merke til hans
glede, og strevde for å bære ham videre i den retningen han ønsket.
Straks han mente at den endelige forbedring av all lidelse hans var
umiddelbart på hånden.
Men i det øyeblikket da han lå på gulvet rocking på en behersket måte ganske
nært og direkte over fra sin mor, som hadde tilsynelatende helt sunket inn
selv, hun plutselig sprang rett opp med
armene spredt langt fra hverandre og fingrene utvidet og ropte "Hjelp, for Guds
skyld, hjelp! "
Hun holdt hodet bøyd ned, som om hun ønsket å vise Gregor bedre, men løp
meningsløst tilbake, contradicting at gest, glemme at bak henne stod
bordet med alle rettene på den.
Da hun kom til bordet, satte hun seg tungt på det, som om fraværende, og
ikke synes å merke på alle at neste til kaffen hennes var strømmet ut på
teppe i full strøm fra den store veltet container.
"Mor, mor," sa Gregor stille, og så over mot henne.
Lederen øyeblikk hadde forsvunnet helt fra sinnet hans.
Ved synet av rennende kaffe Gregor kunne ikke slutte seg snapping kjevene i
luften et par ganger.
Ved at moren skrek igjen, skyndte seg fra bordet, og kollapset inn
i armene på sin far, som var farende mot henne.
Men Gregor hadde ikke tid akkurat nå for foreldrene - manageren var allerede på
trapp. Haken høyde med rekkverket, den
leder så seg tilbake for siste gang.
Gregor tok en initial bevegelse for å nå opp til ham, hvis mulig.
Men lederen må ha mistenkt noe, fordi han gjorde et sprang ned over
noen trapper og forsvant, fortsatt rope "Hæ!"
Lyden ekko gjennom hele trappeoppgangen.
Nå, dessverre denne flyreisen av manageren også syntes å forvirre hans far
helt.
Tidligere hadde han vært relativt rolig, for i stedet for å kjøre etter at manageren
selv eller i det minste ikke hindrer Gregor fra jakten hans, med hans høyre hånd han
grep tak i lederens stokk, som
han hadde etterlatt seg med hatten og frakk på en stol.
Med sin venstre hånd, tok hans far opp en stor avis fra bordet, og
stamper føttene på gulvet, satte han ut for å drive Gregor tilbake til rommet sitt ved
vifte med stokk og avisen.
Ingen anmodning fra Gregor sin var av eventuell bruk, ingen forespørsel ville selv bli forstått.
Uansett hvor villig han var til å snu hodet respektfullt, faren bare trampet
alle vanskeligere med føttene.
Tvers over rommet fra ham hans mor hadde trukket åpne et vindu, på tross av den kjølige
vær, og lener seg med hendene på kinnene, presset hun ansiktet langt utenfor
vinduet.
Mellom smug og trapperommet en sterk utkast kom opp, gardinene på
vindu fløy rundt, swished avisene på bordet, og individuelle ark
flagret ned over gulvet.
Faren nådeløst presset fremover, presser ut sibilants, som en vill mann.
Nå hadde Gregor ingen praksis på alle i baklengs - det var egentlig veldig tregt i gang.
Hvis Gregor bare hadde fått lov til å snu seg rundt, ville han ha vært i hans
rommet med en gang, men han var redd for å gjøre sin far utålmodige av den tidkrevende
Prosessen med å snu, og hvert øyeblikk
han sto overfor trusselen om et dødelig slag på ryggen eller hodet fra stokk i hans
fars hånd.
Endelig Gregor hadde ingen andre alternativ, for han la merke til med skrekk at han ikke
forstår ennå ikke hvordan de skal opprettholde sin retning å gå bakover.
Og så begynte han midt i konstant engstelig sidelengs blikk i farens retning,
å snu seg rundt så raskt som mulig, men i sannhet var dette bare
gjøres svært langsomt.
Kanskje hans far la merke til hans gode intensjoner, for han ikke forstyrre Gregor
i denne bevegelsen, men med tuppen av stokk fra en distanse han selv regisserte
Gregor roterende bevegelse her og der.
Hvis bare faren ikke hadde hveste så uutholdelig!
På grunn av at Gregor fullstendig mistet hodet.
Han var allerede nesten helt snudd, når, alltid med denne susing i
hans øre, han bare gjorde en feil og gjorde seg litt tilbake.
Men da han endelig lyktes i å få hodet foran døra
åpning, ble det klart at hans kropp var for bred til å gå gjennom noen videre.
Naturligvis hans far, i sin nåværende mentale tilstand, hadde ingen ide om å åpne de andre
fløyen av døren litt for å skape en passende passasje for Gregor å komme gjennom.
Hans eneste faste tanke var at Gregor må komme inn på rommet hans så raskt som
mulig.
Han ville aldri ha tillatt omfattende forberedelser som Gregor kreves for å orientere
selv og dermed kanskje komme seg gjennom døren.
Tvert imot, som om det var ingen hindring, og med en særegen lyd, nå er han
kjørte Gregor forover.
Bak Gregor lyden på dette tidspunktet var ikke lenger som stemmen av bare en enkelt
far.
Nå var det egentlig ikke lenger en spøk, og Gregor tvang seg selv, kommer det som kan,
inn døren. Den ene siden av kroppen hans ble løftet opp.
Han lå i en vinkel i døråpningen.
Hans ene flanken ble sår med skraping. På den hvite døren stygge flekker var igjen.
Snart ble han hengende fast og ville ikke vært i stand til å bevege seg noe mer på egen hånd.
Den lille ben på den ene siden hang rykninger i luften over, og de på den andre
side ble presset smertelig i gulvet.
Da faren ga ham en virkelig sterk befriende presse bakfra, og han
triller, blødning alvorlig, langt inn i det indre av rommet sitt.
Døren smalt igjen med stokk, og til slutt ble det stille.