Visszautasítás.
Emlékeznek rá, mikor érezték utoljára, hogy visszautasították önöket?
Egy fiú volt, aki sosem hívta vissza önöket?
Vagy egy apa, aki sosem jött el látogatóba?
Egy főnök, aki nem támogatta az előléptetésüket?
Esetleg valaki az életükben, aki sosem tartotta elég jónak önöket,
függetlenül attól, mivel próbálták lenyűgözni.
Mind tudjuk: a visszautasítás fáj.
Éles fájdalom.
Úgy érezzük, nem vagyunk elég jók.
Megkérdőjelezzük önmagunkat és kételkedünk a jövőnkben.
Közlöm, a visszautasítástól nem kellene féljünk.
Főleg nem kellene
elbátortalanodnunk, lehangolódnunk,
vagy túl sokat dolgoznunk, hogy bizonyítsuk a világnak,
megérdemeljük a szeretetet és figyelmet.
A visszautasítás inkább a barátunk,
sem mint az ellenségünk.
Két módszert osztanék meg, ahogy a visszautasításra tekinthetünk,
hogy sikerünk érdekében katalizátorként hasznosítsuk
a fájdalmas pillanatokat,
és bizonyítsuk értékünket és egyediségünket.
Egyrészt tekinthetünk a visszautasításra kivetítésként.
Pszichológiai kivetítésként.
A pszichológiai kivetítés az, ha a nemkívánatos érzéseket öntudatlanul
valaki másra vetítjük ki ahelyett,
hogy bevallanánk őket, vagy foglalkoznánk velük.
Ha megértjük, hogy a visszautasítás
nem a mi értékünkkel kapcsolatos, inkább a másikban uralkodó zűrzavarral,
az életünk megváltozik.
Meghátrálás, elbátortalanodás vagy biztonsági játék helyett
magabiztosan és büszkén lépünk tovább.
Az egyik legfájdalmasabb visszautasításom
harmadikos koromban történt.
Népszerűségre, szeretetre, szerelemre és tiszteletre vágytam.
Meg is kaptam, szerencsére.
Haladó tanulócsoportba jártam,
tehát egyike voltam a két fekete diáknak egy csupa fehérekből álló osztályban.
Ez nem volt egy rossz dolog.
Menő, nagy, fekete srácként ismertek.
Izomagynak neveztek.
(Nevetés)
Az osztály egyik legokosabbja voltam,
rólam másoltak a többiek,
nevettek a vicceimen,
az élet nagyszerű volt.
Míg egy nap,
ahogy a mosdóból mentem vissza az osztályba,
felfigyeltem egy csapat körben álló, hisztérikusan nevető fekete srácra.
Én, a magabiztos, karizmatikus, társasági srác
úgy döntöttem, megyek, megnézem, hadd nevessek én is.
Odasétáltam hozzájuk,
és megkérdeztem: "Hé, mi olyan vicces?"
Senki nem válaszolt.
Felemeltem a hangom:
"Na, min nevettek ennyire?"
Ahogy kimondtam,
az egyik srcá odafordult hozzám, és azt mondta:
"Te vagy a vicces, fehér fiú."
Mindenki nevetésben tört ki,
én pedig zavarban voltam, szégyent és elutasítást éreztem,
az osztályomba visszaérve pedig megtudtam, a suliban úgy ismertek:
a fekete srác, aki fehér módjára beszél és viselkedik.
Hagytam, hogy a visszautasítás pillanata
rombolja az önbizalmam és önbecsülésem.
Önnön egyediségem helyett inkább
elkezdtem magam lassan megváltoztatni,
hogy beilleszkedjek a fekete közösségbe.
Vagyis változtattam az öltözködésemen,
a beszédstílusomon,
a zenén, amit hallgattam.
Még a nevetésemen is változtattam.
Elkezdtem lógni a suliból, drogokat árulni, rossz döntéseket hozni –
mindent azért, hogy el- és befogadjanak.
És tudják, mit?
Bevált.
Elfogadtak. Megöleltek.
Hírnevet szereztem az utcán.
Ám a szívem mélyén tudtam, nem engem fogadtak el,
csak azt, akinek tettettem magam.
Minél inkább csodálták a hamis énemet,
valódi énem annál inkább visszautasítottnak érezte magát.
Tudják, nem fogtam fel, hogy a visszautasítás néha kivetítés.
Kivetítés: a félelem és bizonytalanság érzésének kivetítése
valaki másra.
A rajtam viccelődő diákok nagyon bizonytalanok voltak.
Bizonytalanok önmagukban.
Féltek bármit is tenni
azon túl, amit a társaik helyesnek véltek.
Mivel nem tudták, hogyan adják önmagukat,
félelmeiket és bizonytalanságukat rám vetítették
gúnyolódás és viccek formájában.
Néha ugyanis attól érezzük jobban magunkat,
ha kibeszélhetünk másokat.
Ha képes lettem volna visszautasításukat kivetítésként kezelni,
sosem vettem volna a vicceiket magamra.
Nem vesztegettem volna el éveket,
hogy próbáljam elfogadtatni magam velük.
Hű maradtam volna önmagamhoz,
és valószínű sokkal jobban sajnáltam volna őket, mint magamat.
Úgy vélem, a visszautasítás helyes kezelése fontos tényező
a növekvő idegesség és depresszió, továbbá az öngyilkossági ráta
visszaszorításában idehaza és a nagyvilágban.
Társadalmi kirekesztésről szóló oxfordi kézikönyv tanulmánya szerint
a visszautasítás egyszerre oka és következménye a depressziónak.
Gondoljanak csak bele.
Éreztek már lehangoltságot visszautasítást követően?
Lehet, hogy a kollégáik
mindenkit meghívtak egy italra munka után, kivéve önöket.
Mi a helyzet azokkal, akik nem fektetnek pénzt az önök álmának megvalósításába?
Ezek azok a helyzetek, amelyek miatt nem szeretjük magunkat,
feladjuk, felszedünk plusz súlyt stresszevés miatt,
és zsinórban nézzük a Netflix-sorozatokat.
Ám megtanultam: nem kell, hogy a visszautasítás miatt
bolondságokat vigyünk végbe.
A visszautasítás pillanataiból sikert és önbizalmat kovácsolhatunk.
Én is így tettem.
Amint rájöttem, hogy a harmadikban tapasztalt visszautasítás
valójában a diákok saját problémáinak kivetítése volt,
képes voltam meglátni a szépséget saját másságomban.
Őszintén szólva, részben igazuk volt.
A fekete fiú voltam, aki fehérként beszélt, viselkedett.
Még mindig az vagyok.
Hogy fekete fiúként fehér módjára beszéltem és viselkedtem,
választékos előadóvá tett,
és lehetővé tette, hogy különböző emberekkel dolgozzak.
Tudok bandatagokkal beszélni az utcán,
és igazgatókkal a tárgyalóban.
Segíteni tudok függőknek véget vetni függőségüknek,
elit atlétáknak tudom megtanítani sporton túli céljaik felfedezését.
Pont az, ami miatt elutasítottak,
a sikerem kulcsává lett.
Hatékonyan segíthettem másokat,
és mindezt azért, mert megtanultam kivetítésként kezelni a visszautasítást,
és rájöttem, hogyan fordítsam saját javamra.
Másrészt a visszautasításra tekinthetünk védelemként is.
Védelem valakivel vagy valamivel szemben,
akinek, aminek már nincs helye az életünkben.
Ezt akkor tanultam meg, amikor az álmom, hogy NFL játékos legyek, nem teljesült.
Teljes körű ösztöndíjjal mentem a Közép-Michigani Egyetemre,
hogy az első osztályban focizzak.
A sport révén akartam híres és gazdag lenni,
hogy így vehessek a szüleimnek egy házat, és a családom kimozdítsam a szegénységből.
Rengeteg edző és játékos mondta,
hogy a magasságom, sebességem és ügyességem miatt
egy nap kétségtelenül az NFL-ben fogok játszani.
Sajnos elsőévesként elrepedt egy csigolyám,
és ez véget vetett a főiskolai karrieremnek.
Az élet visszautasított minden munkát, amit ebbe öltem.
Nem tudtam úgy tekinteni a sportsérülésem, mintha az megvédett volna egy karriertől,
amit nem nekem találtak ki.
Magamra vettem.
Úgy éreztem, az élet gyűlöl, arcul köpött.
az univerzum is ellenem fordult,
és hogy szinte semmit nem érek szeretett sportom nélkül,
vagy az elismerés hiányában, amit sportolóként kaptam.
Nem hagytam annyiban,
hanem tettem valami szörnyűséget, miközben próbáltam életben tartani az álmaim.
Felelősségnyilatkozatot írtam alá,
és rehabilitáción vettem részt, hogy újra az első osztályban focizhassak.
Két éven át tettem ki magam gyógyszereknek,
fájdalomnak, álmatlan éjszakáknak,
mert nem tudtam az élet nehézségeivel szembenézni.
Nem számított, hány fájdalomcsillapítót szedtem be,
hány epidurális érzéstelenítést kaptam a hátamba,
a valóságot, miszerint vége a karrieremnek, nem kerülhettem el.
Bármit tettem is a visszautasítás elkerülésére, nem vált be.
Féltem szembenézni az elutasítással,
mert úgy éreztem, azt jelenti, nincsenek értékeim, sem jövőm.
Arra jutottam, hogy mivel az élet visszautasított
engem és minden munkát, amit profi sportolói jövőmbe fektettem,
nem egyszerűen elbuktam, sokkal inkább magam voltam a kudarc.
Kudarcként gondolni magamra,
életem legsötétebb depressziójához vezetett.
Öngyilkosságot fontolgattam,
mert úgy gondoltam, jobb lenne véget vetni az életemnek,
mint átélni a visszautasítás egy újabb fájdalmas pillanatát.
Dobozszámra nyeltem a gyógyszereket,
remélve, hogy másnap nem ébredek fel.
Berúgtam, mindenféléket beszedtem,
autóba vágtam magam, remélve, hogy egy autóbaleset véget vet mindennek.
Annyit rosszabbodott a helyzet,
hogy éheztetni kezdtem magam, és négy hét alatt 125 kilóról 99 kilóra fogytam.
Mindezt, mert nem tudtam, hogyan kezeljem a visszautasítást.
Az öngyilkossági kísérletek eredményeként a pszichiátriára kerültem
Detroitban.
Egy ott szerzett élmény változtatta meg az életem,
reményt és célt adott nekem,
és segített hinni abban, hogy az átélt visszautasítás
egy olyan jövőtől védett meg, amely nem volt a legjobb a számomra,
és hogy talán lehet még életem, karrierem,
sokkal jobb, mint amit korábban elképzeltem.
Az ezt követő pár évben mindent áttanulmányoztam
a célról és értelemről.
Könyveket bújtam.
Online tanfolyamra jártam.
Másokkal beszélgettem.
Imádkoztam. Meditáltam.
Még egy csokornyi TEDx előadást is megnéztem.
(Nevetés)
Új készségeket szereztem, új dolgok iránt kezdtem érdeklődni.
Tudják, mit?
Idővel olyan életet alakítottam ki, amelyet szerettem,
sőt még jobban is élveztem, mint azt, amit sportolóként éltem.
Sosem lettem volna képes erre,
ha az élet nem utasít vissza teljes mértékben,
helyesebben: nem véd meg attól, hogy profi sportoló legyek.
Úgy vélem, a világnak hasonló nézőpontváltásra van szüksége,
mint amin én estem át a pszichiátrián.
Ahelyett, hogy a visszautasítást úgy értelmeznénk, mintha nem érnénk semmit,
vagy a jövő bizonytalan lenne,
úgy kellene tekintsünk rá, mint védelem valamitől
vagy valakitől, akinek, aminek már nincs helye az életünkben.
Képzeljék el, mi történne,
ha többé nem negatívumként, szégyenként tekintetnénk a visszautasításra,
hanem mint a fejlődés egy szükséges eszköze
és a hatalmas siker katalizátora.
Ha az általam csodált, az életben igen sikeres embereket veszem,
nem tudom nem észrevenni, hogyan kezelik az átélt visszautasításokat.
Ez elgondolkodtat, vajon akkor is ugyanazokká válhattak volna-e,
ha a visszautasítást másképp hasznosítják.
Vajon
Martin Luther King Jr. válhatott volna-e valaha nagyszerű vezetővé,
ha nem élt volna át visszautasítást
küldetése és üzenete révén?
Vajon Michael Jordan törekedett volna-e rá valaha is,
hogy minden idők egyik legjobb kosarasa legyen,
ha középiskolában nem utasítja el az edzője?
Vajon az Apple lenne-e a világ legnagyobb tech cége,
ha Steve Jobsot nem bocsájtják el saját cégétől?
Bár ami ennél is fontosabb:
az önök élete vajon hogyan nézne ki,
ha visszatérnének a visszautasítás pillanataihoz,
és sírás,
düh vagy elkeseredettség helyett
elemeznék e pillanatokat,
majd kivetítésként vagy védekezésként értelmeznék őket újra.
Vajon a szerencsétlen körülmények és a fájdalom mögött akad-e kincs,
amelyet kiaknázhatnának?
Vajon lelnének-e olyan kulcsokat, amelyek az élet új útjait tárnák fel önök előtt,
olyanokat, amelyek magasan mások, mint amilyeneket korábban elképzeltek?
Vajon a sikerük következő lépcsője
ott rejtőzik elzárva a legfájdalmasabb visszautasítás pillanata mögött?
Azzal a kérdéssel kezdtem, mikor utasították vissza utoljára önöket.
A főnökük volt az?
Az exük? A szüleik?
Egy barátjuk? Vagy csak a rossz szerencse?
Az utolsó kérdésem pedig:
"És mihez kezdenek vele?"
Köszönöm.
Nagyszerűek voltak.
(Taps)
(Éljenzés)