Na godišnjem Atinskom festivalu drame 426. godine pre nove ere,
komedija naslovljena „Vavilonjani”
koju je napisao mladi pesnik po imenu Aristofan
je nagrađena prvim mestom.
Međutim, dramski prikaz ponašanja Atine tokom peloponeskog rata
je bio toliko kontroverzan da je kasnije
političar po imenu Kleon izveo Aristofana pred sud
zbog „klevetanja atinskog naroda u prisustvu stranaca.”
Aristofan je uzvratio udarac dve godine kasnije dramom „Vitezovi”.
U njoj je otvoreno ismevao Kleona,
a na kraju lik Kleona završava kao nižerazredni prodavac kobasica
van gradskih kapija.
Ovaj stil satire je bio posledica
nesputane atinske demokratije u petom veku
i danas se naziva „starom komedijom”.
Aristofanove drame, najstarije preživele komedije u svetu,
pune su parodija, pesama, lascivnih šala i nadrealističnih fantazija.
Često koriste fantastične situacije,
poput glavnog lika koji leti u nebesa na balegaru
ili mreže prebačene preko kuće da bi vlasnikov otac bio zarobljen unutra,
a njima se podrivaju očekivanja publike.
I oblikovale su to kako se komedija piše i izvodi do danas.
Reč „komedija” potiče od antičke grčke reči „komos” - pir
i „oida” - pevanje
i razlikovala se na više načina od svog pandana po umetničkom obliku „tragedije”.
Dok su se antičke atinske tragedije bavile propašću velikaša i moćnika,
njihove komedije su obično imale srećan kraj.
I dok su tragedije gotovo uvek pozajmljivale priče iz legendi,
komedije su se bavile aktuelnim događajima.
Aristofanove komedije su slavile obične ljude, a napadale su moćnike.
Njegove mete su bili arogantni političari,
ratnohuškački generali
i samodovoljni intelektualci,
baš oni ljudi koji su sedeli u prvom redu u pozorištu
gde su svi mogli da vide njihove reakcije.
Posledica toga je da su ih nazivali komoidumenoima:
„oni koji su ismevani u komedijama.”
Aristofanovo žestoko i često bestidno ismevanje
je pozivalo vođe na odgovornost, testirajući njihovu posvećenost gradu.
Naročito je jedno pitanje značajno inspirisalo Aristofanova dela:
peloponeski rat između Atine i Sparte.
U „Miru” napisanom 421. godine p.n.e,
sredovečni Atinjanin oslobađa otelotvorenje mira iz pećine,
gde su ga prognali političari profiteri.
Potom, nakon velikog poraza atinske mornarice 411. godine p.n.e,
Aristofan je napisao „Lizistratu”.
U ovoj drami, Atinjankama postaje muka od rata
i kreću u seksualni štrajk dok njihovi muževi ne proglase mir.
Druge drame koriste slične fantastične scenarije
kako bi iskrivile aktuelne situacije,
kao u „Oblakinjama”,
gde je Aristofan ismevao moderno filozofsko razmišljanje.
Junak Strepsijad se upisuje u Sokratovu novu filozofsku školu
gde uči kako da dokaže da je pogrešno ispravno
i da dȗg nije dȗg.
Koliko god čudnovate ove predstave bile, junaci uvek pobede na kraju.
Aristofan je takođe postao majstor parabaze,
komičke tehnike gde se glumci direktno obraćaju publici,
često hvaleći dramaturga ili iznoseći aktuelne komentare i šale.
Na primer, u „Pticama”,
hor preuzima uloge različitih ptica
i preti atinskom žiriju da će se,
ako njihova predstava ne osvoji prvo mesto,
prazniti po njima dok budu gradom šetali.
Možda se žiriju nije svidela šala
jer je predstava osvojila drugo mesto.
Istražujući nove ideje
i ohrabrujući samokritiku u atinskom društvu,
Aristofan ne samo da je ismevao svoje sugrađane,
već je i oblikovao samu prirodu komedije.
Dok ga neki akademici slave kao oca komedije,
njegovi otisci su vidljivi u svim komičkim tehnikama,
od slepstika
preko komičnih dueta
i imitacije
do političke satire.
Pohvalom slobode govora i slavljenjem običnih junaka,
njegove predstave su terale publiku istovremeno na smeh i na razmišljanje.
A njegova opaska Kleonu iz 425. godine p.n.e i danas odjekuje:
„Ja sam komičar, pa ću da govorim o pravdi,
ma koliko to teško zvučalo vašim ušima.”