Időszámításunk előtt 426-ban, az éves athéni drámafesztiválon
bemutattak egy komédiát, a címe: Babilóniaiak.
Egy ifjú költő írta, bizonyos Arisztophanész,
és a darab első díjat nyert.
Ám ahogy jellemezte Athén viselkedését a peloponnészoszi háború idején,
az annyira megosztó volt, hogy később egy politikus,
Kleón beperelte őt, mondván:
"idegenek jelenlétében rágalmazza az athéni népet."
A szerző két év múlva visszavágott A lovagok című komédiával.
Ebben nyíltan gúnyolta Kleónt,
a végén úgy ábrázolja darabbéli megfelelőjét,
hogy a város kapuin kívülre szorítja közönséges kolbászárusként.
A szatírának e stílusa az 5. századi korlátlan demokrácia
következménye volt,
és ma úgy hívjuk: ókomédia.
Arisztophanész drámái, a világ legrégibb fennmaradt komédiái
tele vannak paródiával, dalokkal, sikamlós tréfákkal, szürreális elemekkel.
Gyakran él elképesztő helyzetekkel,
például az egyik hőse ganajtúró bogáron repül az égbe,
vagy hálót vetnek egy házra, így fogják el a tulajdonos apját, aki ott él,
hogy ezekkel meghökkentse a közönséget.
Ezek az eszközök máig meghatározták a komédia stílusát és előadásmódját.
Maga a "komédia" szó az ógörög "kómosz" (víg, féktelen vallási menet),
és "oidé" (dal) szóösszetételből ered,
sok mindenben különbözik párjától, a tragédiától.
Míg az ókori athéni tragédiák végén elbukik a magasztos és fenséges,
addig a komédiák többnyire jól végződnek.
És míg a tragédiák általában mítoszokból veszik alaptörténetüket,
a komédiák aktuális eseményekre reagálnak.
Arisztophanész komédiái a közembereket népszerűsítik, a hatalmaskodók elbuknak.
Kipécézi az arrogáns politikusokat,
a háborúval kufárkodó hadvezéreket,
az öntelt filozófusokat,
pontosan azokat, akik ott ültek a nézőtér első sorában,
akiknek mindenki láthatta a reakcióit.
Ennek hatására elnevezték őket komoidoumenoszoknak:
"akik nevetség tárgyai a komédiában."
Arisztophanésznál a maró és gyakran obszcén gúny
a vezérekre irányította a figyelmet, tesztelte vezetői elkötelezettségüket.
Volt egy téma, ami különösen sok mű megírására ihlette:
az Athén és Spárta közt folyó peloponnészoszi háború.
A 421-ben írt Béke című darabjában
egy középkorú athéni polgár kiszabadítja a béke istennőjét egy barlangból,
ahová a haszonleső politikusok száműzték.
Később, 411-ben, az athéni hajóflotta vereségével egy időben
megírta a Lüszisztratét.
Ebben a darabban az athéni nők megelégelik az örökös háborúskodást,
és testük megtagadásával kényszerítik békekötésre a férjeiket.
Máshol is fantasztikus jelenetekkel állítja pellengérre a helyi szituációkat,
például a Felhőkben.
Ebben a műben a kor népszerű filozófiai gondolkodását gúnyolja ki.
Főhőse, Sztrepsziadész beiratkozik Szókratész új filozófiai iskolájába,
ahol megtanulja annak bizonyítását, hogy a rossz jó,
az adósság pedig nem adósság.
Bármennyire különösek is ezek a darabok, hősei a végén mindig győzedelmeskednek.
Arisztophanész a parabaszisz mesterévé is vált,
ez egy komikus stíluselem: a színészek közvetlenül szólnak a nézőkhöz,
gyakran a szerzőt magasztalják, alkalmi megjegyzéseket, tréfákat sütnek el.
A Madarak című darabban például
a Kórus különféle madarakat testesít meg,
akik megfenyegetik az athéni bírákat: ha a darab nem kap első díjat,
akkor a fejükre fognak tojni, miközben a városban sétálgatnak.
Meglehet: a bírák nem értékelték a tréfát,
mivel a darab csak második díjas lett.
Arisztophanész új ötleteivel,
és azzal, hogy önkritikára buzdított az athéni társadalomban,
nemcsak polgártársait gúnyolta,
hanem a komédia műfaját is megteremtette.
Egyes kutatók a komédia atyját tisztelik benne,
mindenütt észrevehető nyomokat hagyott a komédia válfajain,
a bohózattól kezdve
a komikus duettig,
megszemélyesítésig,
politikai szatíráig.
Drámái nemcsak megnevettették, de el is gondolkodtatták a közönséget
a szólásszabadság dicséretével és a hétköznapi hősök ünneplésével.
Még ma is elevenen cseng, ahogy Kr. e. 425-ben visszavágott Kleónnak:
"Komédiás vagyok, így az igazságról szólok,
nem érdekel, mennyire bántja füleid."